John Boyne

Chlapec v pásikavom pyžame

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Copyright © ......

ISBN: ....

Copyright © John Boyne 2006

Translation © Alena Redlingerová 2007

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., 2007

ISBN 978-80-8085-350-1

Venujem Jamiemu Lynchovi

Poďakovanie

Srdečne ďakujem Davidovi Ficklingovi, Belle Pearsonovej a Linde Sargentovej za rady a pripomienky a za to, že ma prinútili sústrediť sa na príbeh. A vďaka patrí aj môjmu literárnemu agentovi Simonovi Trewinovi, ktorý ako vždy stál za mnou od samého začiatku.

Ďakujem aj svojej dlhoročnej priateľke Janette Jenkinsovej za povzbudenie, ktoré mi vyjadrila, keď si prečítala prvú verziu rukopisu.

Prvá kapitola

Bruno urobí objav

Raz popoludní prišiel Bruno zo školy domov a s prekvapením zistil, že ich slúžka Maria – ktorá mala vždy sklonenú hlavu a nikdy nezdvihla pohľad od koberca – stojí v jeho izbe, vyberá veci zo skrine a ukladá ich do štyroch veľkých debien, dokonca aj veci, čo mal schované celkom vzadu, lebo patrili iba jemu a nikto iný sa v nich nemal čo hrabať.

„Čo to robíš?“ spýtal sa ako najzdvorilejšie vedel, hoci sa mu vôbec nepáčilo, že prišiel domov a našiel ju vŕtať sa v jeho veciach, ale matka mu vždy kládla na srdce, aby sa k Marii správal slušne a nenapodobňoval spôsob, akým sa s ňou rozprával otec. „Daj ruky preč od mojich vecí.“

Maria pokrútila hlavou a ukázala na schodište za jeho chrbtom, kde sa práve zjavila Brunova matka. Bola to vysoká žena s dlhými ryšavými vlasmi, ktoré mala zviazané a upevnené sieťkou na temene. Nervózne vykrúcala ruky, akoby niečo tajila alebo niečomu nemohla uveriť.

„Mama,“ ozval sa Bruno a išiel rovno k nej, „čo sa deje? Prečo sa mi Maria hrabe vo veciach?“

„Lebo ti ich balí,“ vysvetlila matka.

„Balí?“ zopakoval Bruno a v duchu rýchlo prebehol udalosti posledných dní – či nebol veľmi zlý, alebo nehovoril slová, čo sa nehovoria nahlas, za ktoré ho vždy poslali do kúta. Na nič neprišiel. Naopak, v poslednom čase sa ku každému správal, ako sa patrí, a nespomínal si, že by spôsobil nejaký zmätok. „Prečo?“ spýtal sa. „Čo som urobil?“

Matka medzitým vošla do svojej izby, ale tam bol komorník Lars a balil jej veci. Vzdychla si, rozhodila rukami a vyšla späť na schodisko. Bruno ju nasledoval, lebo nemal v úmysle nechať tú záležitosť len tak bez vysvetlenia.

„Mama,“ nástojil. „Čo sa deje? Sťahujeme sa?“

„Poď so mnou dolu,“ vyzvala ho matka a zamierila do veľkej jedálne, kde pred týždňom hostili Fujrera. „Tam sa porozprávame.“

Bruno zbehol dolu schodmi a bol v jedálni skôr ako matka. Mlčky na ňu pozrel a pomyslel si, že sa ráno asi zle namaľovala, lebo mala nezvyčajne červené oči – ako on, keď robil zle, prišli mu na to a skončilo sa to plačom.

„Nerob si starosti, Bruno,“ povedala matka a sadla si na tú istú stoličku, na ktorej sedela krásna blondínka, čo prišla na večeru s Fujrerom a zakývala Brunovi, keď otec zatváral dvere. „Bude to veľké dobrodružstvo.“

„Čo? Posielate ma preč?“

„Nie, nie iba teba,“ odvetila matka. Chvíľku sa zdalo, že sa usmeje, ale potom si to rozmyslela. „Ideme všetci. Otec, ja, Gretel a ty. Všetci štyria.“

Bruno sa zamyslel a zvraštil čelo. Vôbec by mu neprekážalo, keby poslali preč Gretel, lebo bola beznádejný prípad a vždy mu robila iba zle. Len sa mu zdalo dosť nespravodlivé, že s ňou musia ísť všetci.

„Ale kam?“ spýtal sa. „Kam ideme? Prečo nemôžeme zostať tu?“

„Ide o prácu tvojho otca,“ vysvetlila matka. „Vieš, aká je dôležitá, však?“

„Áno, viem,“ prikývol horlivo Bruno. Do ich domu stále chodili návštevy – muži vo fantastických uniformách a ženy s písacími strojmi, ktorých sa nesmel dotýkať zababranými prstami – a všetci sa k otcovi správali veľmi úctivo a medzi sebou si hovorili, že si ho treba všímať, lebo Fujrer s ním má veľké plány.

„Nuž, keď je niekto taký dôležitý,“ pokračovala matka, „môže sa stať, že ho muž, ktorý ho zamestnáva, pošle niekam inam, lebo tam preňho má nejakú zvláštnu prácu.“

„Akú prácu?“ chcel vedieť Bruno, a keďže bol k sebe úprimný – vždy sa o to snažil – musel si priznať, že netuší, čo jeho otec vlastne robí.

Raz sa v škole rozprávali o otcoch a Karl povedal, že jeho otec je zeleninár, a Bruno vedel, že je to pravda, lebo mal v strede mesta obchod so zeleninou. A Daniel povedal, že jeho otec je učiteľ, čo bola tiež pravda, lebo učil veľkých chlapcov, ktorým sa bolo najlepšie vyhnúť. A Martin povedal, že jeho otec je kuchár, a Bruno vedel, že hovorí pravdu, lebo niekedy po vyučovaní prišiel po Martina celý v bielom a v károvanej zástere, ako keby práve odišiel od sporáka.

Ale keď sa spýtali Bruna, čo robí jeho otec, otvoril ústa – a zrazu si uvedomil, že to vlastne nevie. Zmohol sa len na to, že otec je muž, ktorého si treba všímať, a že s ním Fujrer má veľké plány. A ešte niečo – má fantastickú uniformu.

„Je to veľmi dôležitá práca,“ povedala matka po krátkom zaváhaní. „Práca, ktorá si vyžaduje výnimočného muža. To predsa chápeš, nie?“

„A všetci musíme ísť s ním?“ spýtal sa Bruno.

„Samozrejme,“ odvetila matka. „Hádam by si nechcel, aby otec išiel do novej práce celkom sám?“

„Asi nie,“ zamrmlal Bruno.

„Keby sme nešli s ním, veľmi by sme mu chýbali,“ dodala matka.

„Kto by mu najviac chýbal?“ spýtal sa dychtivo Bruno. „Ja, alebo Gretel?“

„Obaja,“ vyhlásila matka, ktorá sa držala zásady, že nikoho netreba uprednostňovať, čo Bruno rešpektoval, lebo vedel, že v skutočnosti je jej miláčikom on.

„Ale čo bude s naším domom?“ vyhŕkol Bruno. „Kto sa oň postará, kým budeme preč?“

Matka si vzdychla a rozhliadla sa po izbe, akoby ju videla posledný raz. Bol to krásny dom s piatimi podlažiami vrátane suterénu, kde kuchárka pripravovala jedlá a Maria s Larsom sedávali pri stole, ustavične sa hádali a používali slová, čo sa nesmú hovoriť nahlas. A celkom hore v podkroví bola izbička so šikmými oknami, odkiaľ Bruno videl celý Berlín, keď sa postavil na špičky a pevne sa chytil rámu.

„Nateraz musíme dom zatvoriť,“ povedala matka. „Ale raz sa sem určite vrátime.“

„A čo bude s kuchárkou?“ spýtal sa Bruno. „A s Larsom a Mariou? Oni tu nebudú bývať?“

„Pôjdu s nami,“ objasnila matka. „Ale dosť bolo otázok. Mal by si ísť hore pomôcť Marii pri balení.“

Bruno sa zdvihol zo stoličky, ale zostal stáť. Mal ešte niekoľko otázok, ktoré chcel matke položiť, kým celú vec uzavrie.

„Je to ďaleko?“ spýtal sa. „Tá nová práca. Ďalej ako kilometer?“

„Ach, jaj,“ zasmiala sa matka, ale bol to čudný smiech, lebo nevyzerala šťastná, a odvrátila sa, akoby nechcela, aby jej Bruno videl do tváre. „Áno, Bruno,“ odpovedala. „Je to ďalej ako kilometer. Oveľa ďalej.“

Bruno otvoril oči dokorán a našpúlil ústa, ako keby chcel povedať O. Cítil, že dvíha ruky, ako vždy keď ho niečo prekvapilo. „Odchádzame z Berlína?“ Len čo to vyslovil, začal strácať dych.

„Obávam sa, že áno,“ odvetila matka a smutne pokývala hlavou. „Otcova práca je...“

„Ale čo škola?“ prerušil ju Bruno, hoci vedel, že sa to nepatrí, ale tentoraz mal pocit, že mu matka odpustí. „A Karl, Daniel a Martin? Odkiaľ sa dozvedia, kde som, keď budú chcieť niečo podniknúť?“

„Načas sa musíš s kamarátmi rozlúčiť,“ povedala matka. „Neviem, kedy ich zase uvidíš. A neprerušuj matku, keď hovorí, dobre?“ dodala, lebo ani táto nepríjemná a zvláštna správa neospravedlňovala porušenie pravidiel slušnosti, ktoré Brunovi vštepovala.

„Rozlúčiť sa s nimi?“ spýtal sa prekvapene. „Rozlúčiť sa s nimi?“ zopakoval, vypľúvajúc slová, akoby mal plné ústa keksov, ktoré stihol iba rozhrýzť na malé kúsočky, ale nie prehltnúť. „Mám sa rozlúčiť s Karlom, Danielom a Martinom?“ pokračoval, zvyšujúc hlas, skoro kričal, a to sa v dome nesmelo. „Veď sú to moji traja najlepší kamaráti na život a na smrť!“

„Nájdeš si iných.“ Matka mávla rukou, akoby to bola hračka, nájsť si troch najlepších kamarátov na život a na smrť.

„Ale my máme plány,“ zaprotestoval.

„Plány?“ spýtala sa matka so zdvihnutým obočím. „Aké plány, prosím ťa?“

„To ti nesmiem povedať,“ vyhlásil Bruno, keďže nemohol vyzradiť ich plány – lebo v nich išlo predovšetkým o poriadny zmätok, najmä keď sa škola o niekoľko týždňov skončí a začnú sa prázdniny. Vtedy už nebudú plány iba kuť, ale môžu ich uskutočniť.

„Mrzí ma to, Bruno, ale tvoje plány musia počkať. Nemáme na výber.“

„Ale mama!“

„To už stačilo, Bruno,“ odsekla matka a vstala, aby mu ukázala, že to myslí vážne. „Iba nedávno si sa sťažoval, koľko vecí sa tu v poslednom čase zmenilo.“

„Nepáči sa mi, že musíme každý večer zhasínať svetlá,“ pripustil.

„Všetci to musia robiť,“ odvetila matka. „Je to kvôli bezpečnosti. Ktovie, možno pre nás bude bezpečnejšie, keď sa odsťahujeme. A teraz utekaj hore a pomôž Marii s balením. Vďaka niektorým ľuďom nemáme toľko času na prípravu, koľko by som chcela.“

Bruno smutne prikývol a odišiel; vedel, že „niektorí ľudia“ v reči dospelých znamenajú „otec“, ale on ho tak volať nesmie.

Pomaly kráčal hore schodmi, jednou rukou sa držal zábradlia a rozmýšľal, či aj v novom dome v novom meste, kde má otec novú prácu, bude zábradlie, po ktorom sa dá tak dobre šmýkať. Lebo zábradlie v ich dome sa začínalo v podkroví – kúsok od izbičky, odkiaľ videl celý Berlín, keď sa postavil na špičky a chytil rámu – a končilo sa na prízemí pred obrovskými dubovými dverami. Bruno nepoznal lepšiu zábavu, ako v podkroví sadnúť na zábradlie a presvišťať celým domom.

O poschodie nižšie, kde bola rodičovská izba a veľká kúpeľňa, kam mal zakázané vstúpiť.

A potom na ďalšie poschodie, tam mali izby on a Gretel. Bola tam aj menšia kúpeľňa, ktorú mal používať oveľa častejšie, ako to v skutočnosti robil.

A nasledovalo prízemie, kde bolo treba zletieť zo zábradlia a pristáť rovno na obe nohy, lebo inak si musel pripísať päť trestných bodov a jazdu zopakovať.

Zábradlie bolo na celom dome asi to najlepšie. A ešte to, že starí rodičia bývali tak blízko, a keď si na nich Bruno spomenul, napadlo mu, či aj oni s nimi pôjdu do nového domu, a povedal si, že určite áno, veď ich tu nemôžu nechať. O Gretel nestojí, lebo je beznádejný prípad – môže tu zostať a dávať pozor na dom –, ale dedo s babkou? Nuž, to je niečo iné.

Bruno sa pomaly blížil k svojej izbe, ale skôr ako vošiel dnu, pozrel sa dolu na prízemie a zbadal matku, ako vchádza do otcovej pracovne, ktorá bola rovno oproti jedálni – vstup do nej bol prísne zakázaný za každých okolností a bez výnimky – a počul ju hlasno rozprávať, a potom otec prehovoril ešte hlasnejšie ako matka, a tým sa konverzácia skončila. Nato sa dvere do pracovne zavreli a Bruno viac nepočul, a tak mu napadlo, že by sa mal vrátiť do svojej izby a pokračovať v balení namiesto Marie, inak mu všetko len tak halabala povyťahuje zo skrine, dokonca aj veci schované vzadu, ktoré sú iba jeho a nikto iný sa v nich nemá čo hrabať.

Druhá kapitola

Nový dom

Keď Bruno prvý raz uvidel ich nový dom, otvoril oči dokorán, našpúlil ústa, akoby chcel povedať O a vystrel ruky. Všetko bolo presne naopak ako u nich doma a Bruno jednoducho nemohol uveriť, že tam naozaj budú bývať.

Berlínsky dom stál v tichej ulici a vedľa neho zopár podobných veľkých domov a bol na ne pekný pohľad, lebo boli skoro rovnaké, ale nie celkom, a bývali v nich chlapci, s ktorými sa hral (ak to boli kamaráti), alebo sa im vyhýbal (ak znamenali malér). Lenže nový dom stál úplne osamote na prázdnom, pustom priestranstve a nikde naokolo nebolo vidieť ďalšie domy, čo znamenalo, že nablízku nie sú žiadne rodiny ani chlapci, s ktorými by sa mohol hrať, alebo ktorým by sa oblúkom vyhol.

Dom v Berlíne bol velikánsky, a hoci v ňom Bruno prežil deväť rokov, ešte vždy objavoval zákutia a škáry, ktoré zatiaľ neprebádal dosť dôkladne. Boli tam aj izby – ako otcova pracovňa, do ktorej bol vstup prísne zakázaný za každých okolností a bez výnimky –, kam sotva vkročil. Ale nový dom mal dokopy iba tri podlažia: na prvom poschodí boli všetky tri spálne a iba jedna kúpeľňa, na prízemí kuchyňa, jedáleň a otcova nová pracovňa (kde, ako Bruno predpokladal, platili tie isté pravidlá ako v tej starej) a potom tam bol suterén, kde spalo služobníctvo.

V Berlíne boli ulice plné veľkých domov, a v strede mesta sa prechádzali ľudia, ktorí občas zastali na kus reči alebo sa ponáhľali so slovami, že dnes nemajú čas na debatu, lebo nevedia, čo skôr. Boli tam obchody s vysvietenými výkladmi a stánky s ovocím a zeleninou s kopami kapusty, mrkvy, karfiolu a kukurice. Niektoré sa prehýbali pod záľahou póru a šampiňónov, okrúhlice a ružičkového kelu a hneď vedľa sa vŕšili hlávky šalátu a zelená fazuľka, mladé tekvičky a paštrnák. Bruno pred nimi rád stával so zatvorenými očami a vdychoval vôňu zeleniny, až sa mu zakrútila hlava z toľkých lákavých vôní života. Ale okolo nového domu neboli nijaké ulice, nikto sa neprechádzal ani neponáhľal a rozhodne tam nevidel žiadne obchody ani stánky s ovocím a zeleninou. Keď zatvoril oči, cítil okolo seba iba prázdnotu a chlad, ako keby sa ocitol v najodľahlejšom kúte sveta. Uprostred ničoho.

V Berlíne boli na uliciach vyložené stoly, a keď s Karlom, Danielom a Martinom išiel zo školy domov, sedeli pri nich muži a ženy, popíjali spenené nápoje a nahlas sa smiali. ľudia, čo sedia pri tých stoloch, musia byť veľmi vtipní, vravieval si Bruno, lebo vždy keď niektorý z nich niečo povedal, ostatní sa zasmiali. Ale nový dom mal v sebe čosi, čo Bruna priviedlo na myšlienku, že sa v ňom nikdy nikto nesmial; nebolo sa čomu smiať a nebolo prečo byť veselý.

„Myslím, že to nebol dobrý nápad,“ usúdil Bruno pár hodín po príchode, keď Maria hore vybaľovala jeho kufre. (Maria nebola jediná slúžka v novom dome, okrem nej tam boli ešte tri vychudnuté osoby, ktoré sa medzi sebou šeptom zhovárali. A ešte starý muž, ktorý, ako Brunovi povedali, mal každý deň čistiť zeleninu a obsluhovať pri stole; vyzeral veľmi nešťastne, ale aj trochu nahnevane.)

„Myslenie je luxus, ktorý si nemôžeme dovoliť,“ povedala matka a otvorila škatuľu so súpravou šesťdesiatich štyroch pohárov, ktorú jej darovali starí rodičia, keď sa vydala za otca. „Niektorí ľudia rozhodujú za nás.“

Bruno nevedel, čo tým chcela povedať, a tak sa radšej tváril, že nič nepovedala. „Myslím, že to nebol dobrý nápad,“ zopakoval. „Podľa mňa by sme mali na celú vec zabudnúť a vrátiť sa domov. Môžeme to brať ako skúsenosť,“ dodal. Túto frázu sa naučil nedávno a bol odhodlaný používať ju čo najčastejšie.

Matka sa usmiala a opatrne vyložila poháre na stôl. „Mám pre teba ďalšiu múdrosť,“ povedala. „Aj zo zlej situácie môžeme vyťažiť to najlepšie.“

„To teda neviem ako,“ odvetil Bruno. „Myslím, že by si mala povedať otcovi, že si si to rozmyslela, a môžeme tu zostať na večeru a na noc, lebo sme všetci unavení, ale zajtra by sme si mali privstať, aby by sme prišli do Berlína včas na olovrant.“

Matka vzdychla. „Bruno, choď hore a pomôž Marii s vybaľovaním, dobre?“

„Ale načo vybaľovať, ak tu iba...“

„Bruno, urob, čo ti kážem, prosím!“ zvolala matka, lebo ona mu smela skákať do reči, ale naopak to už nešlo. „Sme tu, práve sme pricestovali a toto bude v dohľadnom čase náš domov, takže sa s tým musíme zmieriť, jasné?“

Bruno nevedel, čo znamená „v dohľadnom čase“, a hneď to aj povedal.

„To znamená, že teraz bývame tu, Bruno,“ odvetila matka. „A dosť bolo rečí.“

Bruna rozbolelo brucho; cítil, ako v ňom čosi rastie, a keď sa to dostane z hlbín jeho vnútra na povrch, buď začne kričať a jačať, že je to celé nanič a nespravodlivé a veľký omyl, za ktorý niekto raz zaplatí, alebo sa rozplače. Nevedel pochopiť, ako sa to mohlo stať. Jeden deň bol spokojný, hral sa doma, mal troch najlepších kamarátov na život a na smrť, šmýkal sa po zábradlí, staval sa na špičky, aby videl celý Berlín, a teraz trčí v studenom, odpornom dome s tromi šepkajúcimi slúžkami a čašníkom, ktorý je nešťastný a nahnevaný, v dome, kde nikto nevyzeral, že by mohol byť veselý.

„Bruno, a teraz choď hore a vybaľ si veci. Už aj!“ zavelila nahnevane matka. Vedel, že to myslí vážne, a tak sa zvrtol a bez slova odkráčal. Cítil, ako sa mu do očí tisnú slzy, ale odhodlane sa im bránil.

Keď vyšiel na poschodie, pomaly sa krútil okolo vlastnej osi v nádeji, že nájde skryté dvierka alebo komôrku, kde by sa dalo kadečo objaviť. Lenže na poschodí boli iba samé dvere, dvoje na jednej strane a dvoje oproti. Dvere do jeho izby, do sestrinej, dvere do spálne rodičov a dvere do kúpeľne. Viac nič.

„Toto nie je domov a nikdy nebude,“ mrmlal si popod nos, keď vošiel do svojej izby. Jeho šatstvo ležalo na posteli a škatule s hračkami a knihami ešte neboli vybalené. Maria zjavne nevedela, čo je dôležité.

„Matka ma poslala, aby som ti pomohol,“ povedal potichu. Maria prikývla a ukázala na veľké vrece s ponožkami a tielkami a spodkami.

„Keď ich roztriedite, môžete ich poukladať do bielizníka,“ povedala. Škaredý bielizník stál na druhom konci izby vedľa zaprášeného zrkadla.

Bruno s povzdychom otvoril vrece; bolo plné spodnej bielizne a on túžil vliezť dnu a dúfať, že keď odtiaľ znova vylezie, zobudí sa a zase bude doma.

„Čo si o tom všetkom myslíš, Maria?“ spýtal sa po dlhej odmlke, lebo mal Mariu rád a vždy ju považoval za člena rodiny, aj keď otec vravel, že je len slúžka a navyše preplatená.

„O čom?“

„O tomto,“ odpovedal, akoby to bolo úplne jasné. „Že sme prišli na také miesto. Nezdá sa ti, že sme urobili chybu?“

„To nemôžem posúdiť, mladý pán,“ odvetila Maria. „Pani matka vám predsa vysvetlila, že ide o prácu vášho pána otca a...“

„Už sa mi to nechce počúvať,“ prerušil ju Bruno. „Stále to isté. Otcova práca to a otcova práca tamto. Podľa mňa, ak kvôli nej musíme opustiť náš dom a zábradlie a mojich troch najlepších kamarátov na život a na smrť, tak by si to s tou prácou mal dobre rozmyslieť, nie?“

V tej chvíli čosi vonku na chodbe zavŕzgalo, a keď Bruno vystrčil hlavu a pozrel hore, zbadal, ako sa dvere rodičovskej izby pootvorili. Bruno stuhol. Matka bola ešte vždy na prízemí, čo znamenalo, že otec je v izbe a možno počul všetko, čo Bruno povedal. So zatajeným dychom pozoroval dvere a rozmýšľal, či z nich nevyjde otec a nevezme ho dolu na vážny rozhovor.

Nato sa dvere úplne otvorili a Bruno rýchlo cúvol, lebo sa v nich zjavila postava, ale nebol to otec. Bol to oveľa mladší muž, nie taký vysoký ako otec, len uniformu mal rovnakú, s menej vyznamenaniami. Tváril sa veľmi vážne a na hlave mal vojenskú čiapku. Bruno videl, že nad spánkami má svetlé, takmer neprirodzene žlté vlasy. V rukách držal škatuľu a kráčal smerom k schodom, no keď zbadal Bruna, zastal. Premeral si chlapca od hlavy po päty, akoby nikdy predtým nevidel dieťa a nevedel, čo s ním: treba ho zjesť, nevšímať si ho alebo skopnúť dolu schodmi? Napokon len krátko kývol hlavou a išiel ďalej.

„Kto to bol?“ zaujímal sa Bruno. Mladý muž vyzeral tak vážne a zaneprázdnene, že je určite dôležitý.

„Asi jeden z vojakov vášho otca,“ odpovedala Maria, ktorá sa narovnala, keď sa mladý muž objavil, a ruky držala zopnuté pred sebou ako pri modlitbe. Nepozerala sa mu do tváre, akoby sa bála, že skamenie, keď sa naňho pozrie; hľadela na dlážku a uvoľnila sa, až keď odišiel. „Časom sa s nimi zoznámime.“

„Tento sa mi nepáčil,“ vyhlásil Bruno. „Bol príliš vážny.“

„Aj váš pán otec je veľmi vážny,“ namietla Maria.

„Hej, lebo je otec,“ vysvetlil Bruno. „Otcovia majú byť vážni. A nezáleží na tom, či sú zeleninári, učitelia, kuchári, alebo velitelia,“ dodal, vymenujúc všetky povolania, o ktorých vedel, že ich vykonávajú slušní, vážení otcovia, a o ktorých najmenej tisíc ráz rozmýšľal. „A ten muž nevyzerá ako otec. Aj keď bol veľmi vážny, to je fakt.“

„Nuž, robia vážnu prácu,“ povedala Maria s povzdychom. „Aspoň si to myslia. Ale na vašom mieste by som sa vojakom vyhýbala.“

„Čo iné sa tu dá robiť?“ spýtal sa smutne Bruno. „Mám dojem, že okrem Gretel sa nebudem mať s kým hrať, ale s ňou nie je žiadna zábava. Je to beznádejný prípad.“

Zase mu bolo do plaču, ale prekonal sa, lebo pred Mariou nechcel vyzerať ako malé decko. So sklonenou hlavou si začal skúmavo obzerať izbu, ale nič zaujímavé neobjavil. Zdalo sa, že tam naozaj nič nie je. Vtom mu čosi padlo do oka. V kúte oproti dverám bolo stropné okno, ktoré siahalo zhruba do polovice steny, trochu sa podobalo na podkrovné okno v berlínskom dome, ibaže nebolo tak vysoko. Bruno si všimol, že nebude musieť stáť na špičkách, aby niečo videl.

Pomaly prešiel k oknu, dúfajúc, že odtiaľ dovidí až do Berlína a uvidí ich dom a všetky ulice naokolo a stoly, pri ktorých sedia ľudia a pijú spenené nápoje a rozprávajú si smiešne historky. Kráčal pomaly, lebo sa bál sklamania. Ale bola to len detská izba a k oknu nebolo ďaleko. Pritisol tvár na sklo, a keď uvidel, čo je vonku, otvoril oči dokorán, našpúlil ústa do O a ruky držal pri tele, lebo ho mrazilo a vôbec nemal pocit bezpečia.

Tretia kapitola

Beznádejný prípad

Bruno bol presvedčený, že by bolo oveľa rozumnejšie nechať Gretel v Berlíne, aby dávala pozor na dom, lebo s ňou sú vždy problémy. Neraz počul, ako o nej hovoria, že s ňou boli problémy už od narodenia.

Gretel bola o tri roky staršia ako Bruno a pokiaľ mu pamäť siahala, keď prišlo na vážne veci, najmä na udalosti, ktoré sa týkali ich dvoch, jasne mu dávala najavo, že rozhodujúce slovo má ona. Bruno nerád priznával, že sa jej trochu bojí, ale keď bol k sebe úprimný – a o to sa vždy snažil – musel to priznať.

Mala príšerné zvyky, ale to sa u sestier dá čakať. Ráno trávila priveľa času v kúpeľni a bolo jej úplne jedno, že Bruno stojí vonku a prešľapuje z nohy na nohu, lebo tam súrne potrebuje ísť.

Mala veľkú zbierku bábik vystavených na policiach, ktoré na Bruna zízali, vždy keď vošiel do jej izby, a sledovali ho na každom kroku. Bol si istý, že keby jej prehľadával izbu, keď nebola doma, určite by jej to žalovali. Mala aj zopár nepríjemných kamarátok, ktoré považovali za vtipné, keď sa mu vysmievala, čo by on nikdy neurobil, keby bol od nej o tri roky starší. Gretline nepríjemné kamarátky nepoznali lepšiu zábavu, ako ho týrať a hnusne mu nadávať, keď matka ani Maria neboli nablízku.

„Bruno nemá deväť rokov, ale šesť,“ opakovala jedna z nich stále dookola spevavým hlasom, zvŕtala sa okolo neho a rýpala ho do rebier.

„Nemám šesť, ale deväť,“ bránil sa a pokúšal sa ujsť.

„Tak prečo si taký krpatý?“ spýtala sa tá obluda. „Každý, kto má deväť rokov, je väčší ako ty.“

Žiaľ, mala pravdu a Bruno tým veľmi trpel. Skutočnosť, že je nižší ako všetci chlapci v triede, bola preňho veľkým sklamaním. V skutočnosti im siahal sotva po plecia. Keď išiel po ulici s Karlom, Danielom a Martinom, ľudia ho považovali za mladšieho brata jedného z nich, hoci bol druhý najstarší.

„Takže musíš mať iba šesť,“ trvala na svojom obluda a Bruno zakaždým ušiel a usilovne cvičil v nádeji, že sa jedného rána zobudí aspoň o tridsať centimetrov vyšší.

Napokon bolo niečo dobré na tom, že sú preč z Berlína – nikto ho už nebude týrať. Možno narastie, ak bude musieť zostať v novom dome dlhšie, hádam aj mesiac, a keď sa vrátia domov, Gretline kamarátky už nebudú mať dôvod správať sa k nemu hnusne. Bruno si povedal, že na to nesmie zabudnúť, ak chce urobiť, čo navrhovala matka, a vyťažiť zo zlej situácie to najlepšie.

Bez zaklopania vbehol do sestrinej izby. Gretel práve vykladala svoje spoločenstvo bábik na police.

„Čo tu robíš?“ prudko sa k nemu obrátila a rozkričala sa. „Nevieš, že do izby dámy sa nevstupuje bez zaklopania?“

„Dúfam, že si si nepriniesla všetky bábiky?“ spýtal sa Bruno, ktorý si časom vypestoval zvyk nevšímať si väčšinu sestriných otázok a namiesto toho klásť vlastné.

„Samozrejme, že priniesla,“ odpovedala Gretel. „Hádam si nemyslíš, že by som ich nechala doma! Veď tu môžeme byť aj niekoľko týždňov.“

„Týždňov?“ ozval sa Bruno sklamane, ale v duchu sa potešil, lebo sa už zmieril s predstavou, že tu strávia mesiac. „Naozaj si to myslíš?“

„Pýtala som sa otca a on povedal, že v dohľadnom čase odtiaľto neodídeme.“

„A čo presne znamená v dohľadnom čase?“ chcel vedieť Bruno a sadol si na sestrinu posteľ.

„To znamená niekoľko týždňov,“ odpovedala Gretel a múdro pokývala hlavou. „Možno až tri.“

„To je dobre,“ povedal Bruno. „Hlavne, že to bude v dohľadnom čase a nie o mesiac. Neznášam to tu.“

Gretel pozrela na brata a pristihla sa, že s ním výnimočne súhlasí. „Viem, ako to myslíš. Nie je to tu veľmi pekné.“

„Je to hrozné,“ zamrmlal Bruno.

„Hej, je,“ prisvedčila Gretel. „Teraz je to hrozné. Ale keď dáme dom trochu do poriadku, možno to nebude také zlé. Počula som otca, keď vravel, že ten, čo v Ašici býval predtým, veľmi rýchlo prišiel o prácu a nemal čas na skrášľovanie domu.“

„Ašic?“ začudoval sa Bruno. „Čo je to?“

„Ty si ale trdlo,“ povzdychla si Gretel. „Jednoducho Ašic.“

„Ale čo znamená Ašic?“ zopakoval otázku Bruno.

„Tak sa volá tento dom,“ vysvetlila Gretel.

Bruno sa zamyslel. Vonku nikde nevidel tabuľu, na ktorej by bolo napísané, ako sa dom volá, ani na vchodových dverách nebol žiadny nápis. Ich dom v Berlíne nemal meno, volal sa číslo štyri.

„Tak čo to znamená?“ dobiedzal Bruno.

„Asi to znamená, a šic, ľudia, čo tu bývali pred nami,“ usúdila Gretel. „Ten človek nepracoval dobre a niekto prišiel a odohnal ho ako mačku: šic, a potom povedal, nech príde muž, čo vie pracovať.“

„Myslíš otca.“

„Samozrejme,“ odpovedala Gretel, ktorá o otcovi vždy hovorila, akoby sa nikdy nemýlil a nehneval a vždy ju prišiel pobozkať na dobrú noc. A ak mal byť Bruno úprimný a nielen smutný zo sťahovania, musel priznať, že otec aj jemu chodí dávať bozk na dobrú noc.

„Takže sme v Ašici, lebo niekto povedal šic ľuďom, čo tu boli pred nami?“

„Presne tak, Bruno,“ prikývla Gretel. „A teraz vypadni z mojej postele. Dokrčíš mi prikrývku.“

Bruno zoskočil z postele a pristál na koberci, až to zadunelo. Nepáčil sa mu ten zvuk. Bol príliš dutý a Bruno si hneď povedal, že v tomto dome radšej nebude často skákať, aby im nespadol na hlavu.

„Nepáči sa mi tu,“ zopakoval už najmenej stý raz.

„Ja viem,“ povedala Gretel. „Ale my s tým nič neurobíme, jasné?“

„Chýba mi Karl, Daniel a Martin,“ priznal sa Bruno.

„A mne chýba Hilda, Isobel a Louise.“ Bruno sa nevedel rozpomenúť, ktorá z nich bola najhoršia.

„Ostatné deti vôbec nevyzerajú priateľsky,“ povedal Bruno a Gretel okamžite prestala ukladať jednu z tých hroznejších bábik na policu, obrátila sa a uprene naňho pozrela.

„Čo si to povedal?“ spýtala sa.

„Že ostatné deti vôbec nevyzerajú priateľsky.“

„Ostatné deti?“ Gretel sa tvárila nechápavo. „Aké ostatné deti? Žiadne som tu nevidela.“

Bruno sa rozhliadol po izbe. Bolo v nej okno, ale sestrina izba bola na opačnej strane chodby ako jeho. Snažil sa nedať nič najavo a vykročil k oknu. Strčil si ruky do vreciek, začal si pískať a nepozeral sa na Gretel.

„Bruno,“ začala Gretel. „Čo to stváraš? Preskočilo ti?“

On však išiel ďalej a pískal si a nedíval sa na ňu, až sa ocitol pri okne, ktoré bolo, našťastie, tiež dosť nízko, takže z neho videl von. Zbadal tam auto, ktorým pricestovali, a ešte zopár ďalších, tie patrili vojakom, čo pracovali pre otca. Niektorí postávali pred domom, fajčili cigarety, na niečom sa smiali a občas nervózne pozreli hore. Za nimi bola príjazdová cesta a ešte ďalej les, ktorý bude treba prebádať.

„Vysvetlíš mi už konečne, o čom si hovoril?“ spýtala sa Gretel.

„Tam je les,“ povedal Bruno, nevšímajúc si jej otázku.

„Bruno!“ vyštekla Gretel a prišla k nemu tak rýchlo, že odskočil od okna a pritisol sa chrbtom k stene.

„Čo?“ spýtal sa predstierajúc, že nevie, o čom je reč.

„Ostatné deti,“ pripomenula mu Gretel. „Vravel si, že vôbec nevyzerajú priateľsky.“

Koniec ukážky

ISBN: 978-80-8085-350-1

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2014