Vydalo vydavateľstvo HladoHlas Group, spol. s r. o., Rumunskej armády 1/6, 036 01 Martin, Slovensko,

ako svoju 70. publikáciu v roku 2015

Zodpovedná redaktorka Dana Brezňanová

Jazyková korektúra Anna Fričová a Andrea Hoštáková

Koncept obálky Zuzana Kadecká Zalomenie obálky a textu Pavel „Hirax“ Baričák

Autor fotografie na obálke Pavol Majko Ilustrácie vo vnútri Janka Sofia Thomková

Prvé vydanie Vytlačili Těšínské papírny, spol. s r. o.

Objednávky:

HIRAX Shop, Rumunskej armády 1/6, Martin 036 01, Slovensko

www.hiraxshop.sk, obchod@hiraxshop.sk

Kontakt na autora:

hirax@hirax.sk Facebook: Pavel “Hirax” Baričák (spisovateľ)

ISBN 978-80-89711-45-1

Pavel „Hirax“ Baričák

Šlabikár

štastia

Dospelí deťom,

deti svetu

Ukážka z elektronickej knihy

Túto knihu v skutočnosti napísala Sára Ráchel Baričáková, Samo Leo Baričák a všetky deti, ktoré chceli cezo mňa niečo odkázať,

a tak sa šikovne priplietli do môjho života.

A, samozrejme, Prozreteľnosť, ktorá ma obdarila schopnosťou uvidieť a prevziať všetko, čo malo byť videné a poslané ďalej.

Autor

Poďakovania, zdroje, ovplyvnenia: mama a otec, manželka Ivka, dcéra Sára Ráchel, syn Samo Leo, Kevin Leman, Thovt, Alexander Sutherland Neill, Sofia, Maria Montessori, Simona Martišová, Janko Marton, Dadka a všetkým, ktorí mi posielali výroky, postrehy a zážitky so svojimi deťmi, ako aj zo svojho života. Bez nich by táto kniha bola ako kakavko bez mlieka.

Slovníček

Domov je tam, kde sa po opustení fyzického tela vraciame. Teda ak regulárne odídeme a nezostaneme „lietať“ niekde v medzipriestore.

Matrixom nazývam všetko to, čo je okolo nás: zdravotníctvo, ekonomiku, hospodárstvo, politiku, médiá, štát... Jednoducho systém, ktorý sa tvári, že je tu pre nás, ale v skutočnosti si nepraje, aby sme otvorili oči a boli šťastní, lebo ináč by prišiel o svoje peniaze, pozíciu, stratil svoju silu. A tak v nás zobúdza strach...

Moje deti sú Sára Ráchel ako prvorodená a syn Samko Leo, ktorého si Sárka k sebe privolala štrnásť mesiacov po svojom vtelení na Zem. Ľudia, ktorí to nevedia, bývajú zväčša zmätení, keď svoje deti raz nazvem jedným a o pár riadkov nižšie druhým menom.

Sofia, ktorú v texte často spomínam, je moja nepokrvná sestrička, normálna bytosť z mäsa a kostí, ktorá ovláda veľmi veľa technológií na diagnostiku tela, duše, ale aj komunikácie s Pravdou. Je múdrosť a láska sama, a nielen ja jej vďačím za objasnenie množstva súvislostí.

Vlnobytie je mnou vymyslené slovo, ktorým nazývam život ako bytie vo vlnách. Raz sme hore, raz príde lekcia a sme dolu. Takže neviďte v tom slove hrubku, nie to ešte náhodu, či omyl.

Kým sa pustíte do usmerňovania detí a spoznania seba cez deti a svoje detstvo

V nijakom prípade si pri žiadnej stati nevyčítajte, že ste pri výchove svojich detí pochybili, nepostupovali láskavo, múdro, jednoducho, že ste ich mohli vychovávať lepšie. Všetko malo byť presne tak, ako sa udialo. Pre svoje deti ste boli tými najideálnejšími rodičmi, veď práve preto si vás vybrali. Chceli presne vás a nikoho iného, lebo ste boli tou najlepšou štartovacou pozíciou pre ich súčasnú životnú misiu. Robili ste všetko najlepšie, ako ste v tom čase vedeli, takže žiadne sebaobviňovanie.

Na rovnakom princípe radím všetkým, aby prestali s obviňovaním rodičov, že práve oni môžu za ich „pokazený“ život. Skôr sa zamerajte na to, prečo je vo vás niečo, s čím nie ste spokojní, čo vás bolí a berie vám. Pochopte to vzhľadom na svoje detstvo, prijmite a rozpustite. Napokon, aj vy ste si z nejakého dôvodu vybrali svojich rodičov. Skutočne boli tými najlepšími pre vás.

Kniha nie je komplexná. S výchovou a rastom dieťaťa sa spája množstvo tém. Ja som písal iba o tých, ktoré vo mne zarezonovali.

Stále majte na pamäti, že ja iba šepkám, no len vaše srdce vám povie, ktoré riadky z tejto knihy sú pravdou i pre vás. Uchopte výhradne iba ju a len ju začnite používať ako nástroj.

Pre láskyplnejší zajtrajšok celého ľudstva a všetkého živého na tejto úžasnej planéte,

Neidealizujte si rodinu Baričákovcov

Odborníci tvrdia, že do šiestich rokov sa v mladom človeku ukotví väčšina charakterových vlastností, postojov a pohľadov na svet. Nepriamo to potvrdil aj Albert Einstein, ktorý povedal, že ak nevieme niečo vysvetliť šesťročnému dieťaťu, danej problematike nerozumieme. Zložité vety by sme mali nahradiť jednoduchými, princíp chodu vecí zjednodušiť na základné jadro.

Túto knihu som dopísal, keď sa naša prvorodená Ráchel blížila k veku tri a pol roka a jej mladší braček Leo mal vyše dvoch rokov. Neberte ju ako prvý diel o výchove detí s očakávaním, že o tri roky napíšem pokračovanie. Neviem, čo bude. Za mňa plánuje srdce, ono mi šepká, do čoho sa pustím. Rovnako ako teraz keď mi povedalo, že sme už objavili celkom dosť, a tak to radšej dajme rýchlo na papier, než to vybledne alebo si to nebodaj ukradne šarkan čas.

Prosím vás, neidealizujte si rodinu Baričákovcov a mňa ako super otca, odborníka na výchovu. Len to nie! Sme bežná rodina so svojimi smútkami i radosťami, kde takisto počuť plač nespokojných detí a zvýšený hlas rodiča, ktorému sa napla nervová struna. Pokojne sa môže stať, že nás stretnete niekde v reštaurácii a po desaťminútovom pozorovaní zhodnotíte, že sme len ďalší „nafúkaní“ rodičia, čo si nevedia dať rady so svojimi „rozmaznanými“ deťmi. Vlastne sa to už aj stalo. V júni roku 2014 sme prileteli na dovolenku do Turecka. Detičky s nami začali „cvičiť“ už po ceste z Martina na popradské letisko, takže si viete predstaviť, ako to bolo s našimi nervovými sústavami večer okolo siedmej, keď sme sa dovliekli na večeru po dvaapolhodinovom lete, pobytoch na letiskách, presune do hotela, ubytovaní... Ja som mal pod očami kruhy, na ktorých by si s radosťou zacvičil každý gymnasta, a Ivka kde-tu vybuchovala ako Krakatit, keďže sme už ani jeden nevedeli odkiaľ brať energiu na zastavenie detského tsunami.

Sadli sme si k stolu k trom mladým ženám, ktoré mali tú česť sledovať vlnobytie rodiny v polčase rozpadu. Sárka vrešťala, lebo nechcela sedieť v detskej stoličke. Samko roztopašne rozhadzoval jedlo v okruhu jedného metra a v nás už nebolo sily ho donekonečna napomínať a nebodaj to po ňom zbierať. V tých pohnutých chvíľach som si spomenul na rozprávanie kamarátky, ktorá rok pracovala ako čašníčka v jednej americkej reštaurácii. Opisovala mi prvé stretnutie s jednou americkou rodinou, keď rodičia pokojne sedeli a jedli, pokým ich dve deti hádzali hranolčeky pod stôl a zalievali ich so smiechom kečupom. Vraj ich ani raz nenapomenuli. Keď o tom s panikou informovala hlavného, vysvetlil jej, že oni sú hostia, rodičia si sem prišli oddýchnuť a povinnosťou personálu je to po deťoch bez slova upratať, lebo tí ľudia si za to platia a v Amerike je to bežné. Od údivu som skoro zabudol zavrieť ústa a vyslovil som niečo v tom zmysle, že je to „nevychovanosť a nehoráznosť najhrubšieho zrna“. To bolo ešte v čase, keď som všetko silne posudzoval, ale hlavne som nemal deti.

Odvtedy prešlo takmer desať rokov a ja som sa mysľou vrátil späť do päťhviezdičkového hotela v Turecku, kde som s manželkou sedel ako ali paša so žeravou červenou aurou, nervózne som sledoval naše „nevychované“ deti, „manipulátorské energetické pijavice“, a dusil som v sebe pud pravekého lovca mantrou: „Nezabiješ!“

Baterky sme mali ja aj manželka na nule, rezignovali sme. Uvedomoval som si, že v tej chvíli vyzeráme ako totálne neschopní rodičia. Neverbálne nám to dávali najavo aj tureckí čašníci, ktorí vo frmole preplnenej sály nevedeli čo skôr, nieto ešte obskakovať a upratovať po jednej rozmaznanej slovenskej rodine.

Bolo to ešte v období, keď som veril, že potomkom treba dávať v prvom rade iba bezpodmienečnú lásku. Priznávam sa, ja osobne som deťom hranice vonkoncom neurčoval, Ivka sa o to pokúšala inštinktívne a s hojnou dávkou nervozity, takže sa niet čomu diviť, že nás tie dve malé kuny (ako naše deti s láskou volá svokor poľovník) zožrali aj s topánkami.

Keď ženy pri našom stole dojedli, jedna z nich sa postavila a podišla ku mne: „Prepáčte, pán Baričák, nechcem vás otravovať... Som vaša verná čitateľka, veľmi rada vás čítam. Aj teraz tu mám so sebou jednu vašu knihu. Chcela som vám to povedať a hlavne poďakovať.“

Nezmohol som sa na slovo, iba som niečo chabo zakoktal. Svojou pochvalou a vďakou vytvorila totiž okamžitý protipól k mojej momentálnej nespokojnosti so samým sebou ako rodiča. Čosi hlboko vo mne zapišťalo, že niečo robíme s manželkou vo výchove zle.

A tak som sa na to sústredil, až sa z toho objavovania zrodila táto kniha...

„Vychovávajte dietky svoje k láske k Svätej zemi, aby sa nedali oklamať čudesami zámorskými, ale aby mohli samy vytvoriť zázraky zázračnejšie a prekrásne na slávu Svätej zeme vašej.“

Perún

Časť prvá

Niet dieťaťa, ktoré by sa nenarodilo osvietené

Vtelenie a život

Rodíme sa sem čistejší, než je ranná rosa. V momente, keď mužská spermia prenikne do ženského vajíčka, vchádza do takto vznikajúceho tela dopredu vybratý božský duch. Je dokonale prepratý po poslednom vtelení, opäť poučený a čo najlepšie pripravený znova sa učiť cez dohodnuté osobné lekcie na prenádhernej planéte Zem a posunúť sa tak bližšie k Svetlu. Táto duša, keďže ide priamo od Zdroja, disponuje všetkým božským. Žije tu a teraz, je dokonale bdelá, vo všetkom vidí zázrak, k šťastiu potrebuje iba lásku, teplo a jedlo.

Sú to potreby osvietených ľudí. Ani tým k harmónii netreba zhromažďovať majetky, slávu, moc, „krásne“, „originálne“ alebo si dvíhať adrenalín dotykom so smrťou, aby na chvíľu žasli nad zázrakom bytia. Realizovaný človek, teda ten, ktorý dal teóriu duchovnej múdrosti do praxe a realizoval ju cez seba, žije v prítomnom okamihu a vo všetkom vidí boží zámer. Tak ako každé dieťa sveta. Každé. Osho povedal, že niet dieťaťa, ktoré by sa nenarodilo múdre, ale nech mu niekto ukáže múdreho dospelého. Súhlasím s ním, všetky deti sem prichádzajú osvietené.

Keďže sa pozemský svet neskladá výhradne iba z realizovaných bytostí, rodíme sa do viac či nemenej „zašpinených“ rodín. Každý z nás je na odlišnej duchovnej úrovni a v inom stupni prebudenia. Čo dá svetu duša s duchovným nadaním Budhu, keď sa zatiaľ neprebrala a ešte aj v štyridsiatke vysedáva nonstop podnapitá v krčme? K čomu sú slová „ľúbim ťa“, keď vám to dotyčný človek nedáva najavo svojim správaním, ďakovaním, úctou, milotou? Neprejavená láska nie je láskou.

Moderní ľudia sa dokonale oklamali. Nahovárajú si, že už takmer všetko pochopili a k záverečnej spokojnosti im chýba iba krôčik. S týmto presvedčením a pýchou vrcholne „civilizovaného“ človeka vychovávajú novú bytosť a lepia na jej bezchybný biely základ jednu škvrnu za druhou. Začína sa to spomínaným spojením dvoch ľudských buniek, pokračuje narodením nového človeka a dlhou dvoj- až trojdekádovou „výchovou“. V niektorých prípadoch i dlhšie. Závisí to od stupňa poškodenia „softvéru rodičov“. Pokora je jednou z brán k bohatstvu. Nikdy preto nezabudnite, že tu nie sme na dovolenke, ale na učení.

Do sveta nakoniec vstupujú nepodarky. Z čistých osvietených bytostí sa stali roboti naplnení strachmi s množstvom chybných programov, ako je napríklad neskrotené ego, nízke sebavedomie, model vinníka alebo obete. Takto pretvoreným dušiam nezostáva nič iné, ako sa prejavovať v rôznych podobách energetických upírov. Každé vybočenie z harmónie využíva iné správanie, aby „prežilo“, a tak sa k slovu dostáva posudzovanie, ohováranie, žalovanie, obviňovanie, žalostenie, závisť, klamanie, lakota, ponižovanie, chamtivosť, kradnutie až vraždenie.

Samozrejme, v každom z nás zostalo aj to dobré. Ešte stále sa vieme usmiať, nezištne niekoho obdarovať, vypočuť, pomôcť, je v nás pokora, srdečnosť, súcit a láska. Ide len o pomer namiešanej palety. Všetko „nedobré“, čo z človeka vyviera, spôsobuje iba nedostatok lásky. Ak jednotlivec nevyužije talent, ktorý dostal do vienka, potenciálne dary zmiznú a premenia sa na neresti a závislosti. Ak sa dieťa, ktoré bolo predtým vodcom gangu a vyhlásený „kvietok“, dostane do spoločnosti lásky či slobodnej školy, stane sa horlivým zástancom práva, spravodlivosti a poriadku. Rovnako tak podľa tejto vesmírnej rovnice dospelý, ktorý nevyužije dary od Boha, môže zatrpknúť a dobro a láska v ňom sa premenia na zlobu, nenávisť a ubližovanie iným. Neláska k sebe samému sa prejaví aj neláskou voči vonkajšiemu svetu. Viac bude myslieť na útok, pomstu či obviňovanie.

Nič sa nedeje náhodou, preto si aj vyberáme rodiny, v ktorých máme zažiť a vidieť neúctu, ponižovanie, fyzické ubližovanie, nadradenosť, hrubosť či iné formy nelásky. Všetky tieto zážitky sú pre dieťa štartovacou polohou, rovnakou ako bola tá, v ktorej v poslednom vtelení skončilo.

Opačnou stranou mince je duša, ktorá potrebuje v detstve dostať nadmerný prísun lásky, takže si za rodičov vyberie milujúci pár. Prípadne ich milotu znásobí tým, že napríklad v treťom mesiaci tehotenstva z lona matky odíde a pri druhom vtelení má poistku, že sa jej od tých istých rodičov dostane oveľa viac lásky, lebo následkom predchádzajúcej straty plodu sa budú manželia na narodené dieťa tešiť niekoľkonásobne viac.

Duša, ktorá bola v minulom živote krutá a všetko si vynucovala bojom a násilím, si za rodičov môže vybrať pár, v ktorom minimálne jeden bude hnevom naplnený človek, aplikujúci na dieťati nekompromisnú výchovu s minimálnou dávkou lásky a jemnosti. Jednou z osobných úloh tohto dieťaťa bude emocionálne sa otvoriť a pochopiť, že jediná cesta vpred je cesta lásky a tolerancie voči všetkému vôkol nás.

Bytosť, ktorá skončila v poslednom vtelení v chaose s množstvom otvorených záležitostí, si pre svoj prílet môže vybrať napríklad súložiaci pár v opojení drog na hiphopovom festivale. Dobre vie, že otec ich opustí tesne predtým, než dovŕši dva roky, a že matka bude emocionálne nestabilná, takže partneri sa pri nej budú často striedať. Takáto duša potrebuje v detstve nasiaknuť nestabilitou, neharmóniou, takže z nej vyrastie bytosť, ktorá nebude mať aktivovanú svoju životnú silu.

Boh čaká, kedy skutočne začneme všetko vnímať božsky a s pochopením. Potvrdzujú to aj slová jednej mojej českej čitateľky: „Vybrala som si poriadne disfunkčnú rodinu a moje detstvo nebolo práve ľahké. Bolo ťažké nájsť v sebe mier. Od svojich troch rokov som žila len s mamou, pretože od nás otec odišiel. V každom prípade som za to nesmierne vďačná, pretože vďaka tomu je zo mňa silný a otvorený človek, ktorý si váži každú maličkosť. Naučila som sa odpúšťať.“

A takto by sme mohli pokračovať donekonečna. Čo človek, to román. Tie isté vesmírne rovnice, len iné kopance. Tie isté bolesti, len iný krik, ktorý ich spôsobí. Tie isté nadania, iba rozličné súvislosti, ktoré ich prebudia. Slabosť v rodičoch stvorí slabosť v deťoch. Skutočná sila však z človeka vyvrie, až keď sa stane slobodnou individualitou s rozvinutou duchovnou úrovňou, čo dosiahne zbavením sa chybných programov a prijatím, objavením a spoznaním Seba. Skutočná srdečnosť môže vyvierať iba z otvoreného, zdravého srdca. Jasné myslenie človek získa, keď svoje vnútro presvetlí a stane sa jasným. Takéto myslenie je starší brat vnútorného videnia. Bez neho sa jeho sestra nikdy nestane baletkou.

Tak je to aj so všetkými pozitívnymi pôsobeniami na naše duše, vďaka ktorým zas získame nástroje na uskutočnenie našich pozemských úloh. Človek si svoje životné poslanie nevymýšľa. Musí ho objaviť, rozpomenúť sa naň. Ten, kto cez srdce otvorí oči, tomu sa všetko začne postupne skladať do jedného zmysluplného obrazca. Pochopí, prečo má telo, aké má, prečo mu niekto niekedy „ublížil“, prečo sa mu v detstve niečoho nedostalo, či naopak, iného bolo veľa. Chápajúca duša spozná cez Seba večný poriadok a Dokonalosť. Život je zázrak súvislostí, podmienených následkov, je to div divov Lásky, ktorá touto formou násobí lásku pre celý vesmír. Sme zdroj Zdroja, milované bunky Boha verne slúžiace zo Zeme Celku.

Do sveta „dospelých“ vstupujeme vyzbrojení mocnými aj škodlivými programami, aby sme neustále jeden do druhého vrážali. Dávame si tak navzájom potrebné lekcie, presne ako sme sa pred narodením dohodli. „Ja ťa okradnem, aby si pochopil, že nie všetko je o naháňaní statkov. Ty sprav zasa Zdenovej žene nemanželské dieťa, nech to zažije aj z druhej strany, lebo v minulom živote to učinila ona inej duši.“ Kým sa však neprebudíme, iba bojujeme a haníme svojich „učiteľov“. Práve tých, ktorí na seba zobrali zodpovednosť za naše zdokonalenie. Myslíme si, že to oni sú tí „hnusní“ a „zlí“. Je to preto, lebo v sebe uskutočňujeme málo zmien.

Až v určitom bode žitia pochopíme, že niekde sa stala chyba, lebo narastajúci vnútorný nepokoj, materiálny nedostatok, čoraz väčšia duševná bolesť, opakované kopance „osudu“, vzťahové krachy, choroby a bolesti nás čoraz častejšie nútia zamýšľať sa. Nad šťastným žitím. Vtedy dochádza k nášmu znovuzrodeniu.

A s ním sa rodí hlad po očistení sa, ktorému musí predchádzať sebaspoznanie, hľadanie osobných súvislostí a postupná sebapremena. Je to akoby nikdy nekončiaci proces objavovania skrytých škodlivých mechanizmov, anulovanie energiu berúcich modelov správania, zbavovanie sa pripútaností, oživovanie bdelosti ducha, učenie sa žiť v prítomnom okamžiku. Odlupovanie zaschnutých škvŕn z nášho božského Ja.

Zhrnutie? Narodili sme sa sem osvietení a takými sme boli, kým nám spiaci pozemskí spolupútnici v nadväznosti na rozbehnutý chod očisty pozemského kolektívneho vedomia nezahmlili takmer všetko božské v nás. Polovičku života spíme a tú druhú sa snažíme spojazdniť, čo nám bolo hneď pri narodení vložené do kolísky.

A tak ďakujem všetkým rodičom a ľuďom, ktorí boli Bohom vybraní, aby vychovávali nové duše, za to, že si všímajú a učia sa od detí to božské. Rovnako im ďakujem za to, že si priznávajú svoju omylnosť a nedokonalosť, no napriek tomu sa čerstvo vteleným dušiam snažia odovzdať to najlepšie zo seba, zo svojho Ja dotýkajúceho sa večnosti.

Boh s nami.

Paľko von Otecko

Raz som niečím naštvala svoju vtedy asi päťročnú Lolu, na čo mi povedala: „Joj, mama, nabudúce si ťa už nevyberiem z nebeského múrika.“

„Mamina, a vieš o tom, že keď si ma mala v bruchu, tak som videla tvoju pečeň?“

Keď sa nám narodil syn, dcéra mala štyri roky a bežne ma posielala vrátiť ho do nemocnice. Keď konečne pochopila, že to nepôjde, povedala mi: „Mami, tak ho aspoň vymeň za dievčatko!“

Deti vidia v kameňoch diamanty, dospelí v diamantoch kamene

Deti sú kvety, ktoré sem sype Prvotný Zdroj, aby sme si v tomto našom dospeláckom „utrápenom“ živote znova rozpomenuli na radosť bytia, opäť začali vnímať jeho farby a vône.

Nikdy nezabudnem, ako som sa raz vrátil z práce a Ráchel sa na mňa prvýkrát usmiala z perinky. Mala okolo dvoch mesiacov a ja som sa nad ňu po príchode domov nahol a čosi som jej zaševelil. Len čo sa jej od radosti roztiahli ústočká do úsmevu, že prišla tá druhá bytosť, ktorá sa o ňu stará, ktorá je pri nej často, „takže je asi dôležitá“, a z ktorej cíti nesmiernu lásku, jednoducho keď mi tým úsmevom anjela dala najavo, že ma spoznala, stal som sa natierateľný na chlieb. Ľudia, skoro som sa vtedy rozplakal. Srdce mi zvlhlo, lebo sa udiala LÁSKA. Ďalšie dni som utekal z práce domov skôr, lebo som sa nevedel dočkať chvíle, keď sa to spojenie zopakuje. Tešil som sa na úsmev svojej dcérky, akoby od neho záviselo moje prežitie.

A odvtedy sa to opakuje pri každom mojom návrate domov. Ako zaparkujem pred domom auto, obe moje detičky už aj bežia k dverám v chodbe a tváričky majú nalepené na skle. Dychčia naň, vreštia, dokonca mierne pripomínajú opičky, lebo keby mali vrtuľky v zadkoch, zaručene po tej chodbe od nedočkavosti poletujú.

Kým Ráchel nevedela chodiť, robilo jej dobre, keď som ju nosil po izbe. Vždy som ju jednou rukou chytil okolo hlavičky pod bruškom a druhou zabezpečil, aby sa neprevrhla. Knihy určené mladým mamičkám nazývajú tento úchop „lietadielkom“. Ja som bol pohon, dcérka lietadlo. Hlavičku mala zvedavo zdvihnutú a všetko pozorovala. „Je tu na Zemi inkarnovaná prvýkrát, bude ju nesmierne zaujímať, ako to tu funguje,“ vracali sa mi Sofiine slová, keď som malej robil motor a s usmiatou dušou pozoroval, ako žasne nad všetkým, okolo čoho sme práve prelietavali. Ona tak ŽASLA, že jej oči by presvetlili aj tú najhlbšiu noc. Priam nedýchala, len ohromene kukala na poličku, svietnik, drevenú sošku opice, televízor, vodovod, umývadlo, magnetky na chladničke... Oči jej vyliezali z jamiek pri pohľade na zubné kefky, farebné krémy, zrkadlo, vaňu, motívy na kachličkách... Ohromená až do špiku kostí! A na druhý deň bola tou istou famóznou intenzitou užasnutá z presne rovnakých vecí. Neskutočné! Bola dokonale prebudená, stopercentne bdelá, cez tvár sálala hlboké ticho a pokoru pred všetkými tými originálnymi a majstrovsky zhotovenými zázrakmi.

Pre nás dospelých sú to obyčajné úžitkové predmety, ktoré nám majú slúžiť. Bez nadviazania energetického toku sú to pre nás všetko mŕtve veci. Žiadna úcta, vďačnosť, nieto ešte, aby sme predmety bežného života považovali za zázraky. Skúste sa mnou aspoň trochu inšpirovať. Moje auto sa napríklad volá Jerguš a to predošlé malo meno Cypriánik. Je to už starý pán, ale vie, aký som mu zaviazaný, veď mi zarobilo prvý milión. Pokoj – korún, iba som skúšal vašu závisť, či už ste sa naučili pozorovať sa a všímať si, čo sa s vami deje pri rôznych podnetoch zvonka. A ženino auto sa volá Sofia. Prihováram sa všetkému. Keď odchádzam z domu, hladkám kamennú sochu levice Moniky (meno jej vymyslela Ráchel) po hlave a prosím ju, aby strážila náš dvor i dom. Robia to po mne aj detičky. Kto by to bol čakal, všakže?

Nechajte si deťmi otvoriť srdce a vaše zmysly začnú všetko znova naplno vnímať. Keď Ráchel začala chodiť, svet nabral ohromné dimenzie. Veľa času sme trávili vonku a ja som sa nevedel dočkať, ako sa bude zohýnať ku kamienkom a jeden po druhom ich brať do rúk ako najväčšie drahokamy sveta. Nie jeden! Všetky! Stačil len obrubník, ktorý bol obsypaný „obyčajnými“ okruhliakmi, a moja princeznička mala polhodinu čo skúmať.

Potom objavila konárik. Deti milujú konáriky, veď s nimi môžu robiť toľko nového. Predĺženou ručičkou napríklad čarovať či dotýkať sa vecí, na ktoré by normálne nedočiahli. Ako Ráchel zdvihla zo zeme kúzelnú halúzku, bolo jasné, že neexistuje na svete sila, ktorá by jej zabránila priniesť si ju domov.

Inokedy sme po daždi natrafili na kanál, ktorý bol takmer po vrch naplnený vodou. Chýbalo možno desať centimetrov, aby dosiahol úroveň cesty. Ráchel tam pchala paličku a ja som ju hádam dvadsať minút pozoroval. Ľudia, vtedy bolo na planéte iba pár osôb takých šťastných ako ona. A k tomuto vrcholnému blahu jej stačilo zdvihnúť z trávy konárik a spájať ho pomedzi rebrá veka kanálu so špinavou hladinou vody.

Všetci sme v detstve boli takto šťastní, skutočne všetci. Aj deti, ktoré vyrastajú v „nedobrých“ rodinných či dokonca v nerodinných podmienkach, ako sú napríklad detské domovy, prežívajú bezvýhradné šťastie vďaka obyčajným veciam. Lebo sú od narodenia nastavené na radosť. Moja mama mi vždy, keď jej zverím Ráchel na pár hodín do opatery, veršuje o tom, ako si to malé žieňa len tak vykračuje po bytíku, spieva si, skáče, smeje sa. Nie, nepredvádza sa. Ono je šťastné zo svojej podstaty. Je to chodiaca fakľa energie, ktorá lieči, motivuje, zobúdza.

Moja mamina bola predtým, ako sa narodila Ráchel, ukážkový model obete, ktorý sa vedel za minútu prepnúť na agresívneho energetického upíra a začal z ničoho nič nadávať a niekoho osočovať. Je „samonasierací“ typ, ktorý môžete hodinu ticho počúvať bez poznámok či nebodaj protirečenia, no ten človek sa napriek tomu dokáže sám tak rozhnevať, že sa to môže skončiť aj vulgárnym kliatím na niečiu adresu.

„Neboj sa, Paľko, narodí sa Ráchel a ona maminu zmení,“ veštila Sofia a, do kelu, zasa mala pravdu! Ráchel tú moju milovanú škorpiónsku mamičku lieči. Keby som bol doktor, naordinujem jej Ráchel minimálne na tri hodiny týždenne. Moja dcérka v nej otvorila taký prúd lásky, že mama prestala viniť ostatných za staré krivdy. Ráchel cíti ten tok lásky, veď bába Berta z nej nevie spustiť oči. Obe si dávajú navzájom, je to láska. Sú to dve krásne ženy, vždy sa teším, keď sú spolu.

Ale toto spozoroval hádam každý, kto má malé deti. Sami starí rodičia to otvorene priznávajú. „Paľko, keď ste boli s bratom malí, ja som vám nedávala toľko lásky ako teraz vnúčatám. Bola iná doba. Práca, náhlenie... vtedy sa deti tak netuľkali.“ – „Ja viem, mamička, ja viem. Hlavne žiadne výčitky, všetko ide tak, ako má. Postupne, nič neurýchľujme. Ja ti z celého srdca ďakujem za všetko, čo si pre mňa spravila. Až teraz, keď mám malé deti, som pochopil, koľko lásky, času, energie, pozornosti a peňazí treba, keď sa človek rozhodne vychovať skutočnú ľudskú bytosť. Ty si bola na nás sama, no každé leto sme chodili na dovolenku k moru a obaja tvoji synovia skončili ako inžinieri. Doteraz neviem, ako si to z platu ženskej sestry dokázala. V mojich očiach si silná žena. Ďakujem ti, ďakujem, ďakujem.“

Nikdy nezabudnem, ako som raz zobral Ráchel k lesu, len tak za sídlisko. Mesiac mal síce v sebe ešte r-ko, bol apríl, ale to mi nezabránilo, aby som si ľahol na čistinku skraja lesa. Ráchel vtedy chodila len pár mesiacov, takže so stabilitou a s istotou sa akurát zoznamovala. Nechal som ju, nech si poradí sama, lebo viem, že každý pád ju prinúti zlepšiť krok. A tak sa aj dialo. V neďalekom poli boli hlboké priekopy od kolesa traktora. Padala v nich, ale opätovne sa stavala na nožičky. Keď sa v mojom zornom poli znovu zjavila jej kolembajúca sa hlavička, s úsmevom som na ňu zakričal niečo o tom, že otecko je tu, videl, ako spadla, ale je pyšný, že sa postavila. A po pár minútach sa to stalo: začala mi nosiť dary. Ale aké dary! Najprv mi priniesla šišku. Takú do polovičky zlomenú, vydrobenú, ale v Rácheliných očiach svietil obrovský nápis: „Ocko, doniesla som ti tento nevídaný skvost!“

Obratom som sa zapojil do jej čistej hry:

– Dcérenka moja milovaná, ale ako ti ja ďakujem! Nádherná vec! Vieš, to je šiška. Cez ňu sa rozmnožuje strom...

Ale to už ona opäť mizla v lese, nezaujímalo ju v tej chvíli moje vysvetľovanie. Chcela mi doniesť ďalší podarúnok. A tak som postupne dostal sklíčko z pivovej fľaše, neskôr to bol vrchnák z plastovej fľaše, kamienok či vetvička. Obaja sme sa smiali pri každom odovzdávaní honosného darčeka. Ku koncu mi tiekli slzy, rovnako Ráchel prskala smiechom. Nevedela vtedy ešte rozprávať, ale nebolo ani treba, lebo láska je dialóg sŕdc.

Krásne dospelácke duše, čítajúce tieto riadky, kedy ste dovolili, aby sa z vás stratila radosť z bytia? Prečo ste dopustili, aby boli vaše vnútra čoraz závislejšie od zväčšujúcich sa porcií podmieneného šťastia? Sklíčko nahradili farebnejšie hračky, televízne „strieľačky“, výhry v súťažiach, postupy v práci, väčšie výplaty, silnejšie autá, viac vzdychajúce „nové“ ženy, významnejšie pracovné pozície, drahšie dovolenky či dych vyrážajúce outfity v cene jednej africkej dediny. V dušiach máme popol a v najväčšej slabosti doň hádžeme bankovky dúfajúc, že tentoraz už musí vyšľahnúť plameň.

Zavrite túto knihu a choďte na slnko. Zohnite sa po prvý kameň na ceste a opäť nadviažte niť so svojou prirodzenou radosťou. Je vám vlastná, veď je vo vás toľko detí z minulých životov. Všetkými ste raz boli, cez všetky ste sa kedysi prirodzene smiali, všetky do jedného raz s radostným krikom tancovali bosé po ihličí. Sedia ako päť peňazí v nejakej časti vašej mysle. Zakázali ste im smiať sa a ony vás počúvli, lebo ste ich zahriakli. V tomto sú slabé, ale keď im opäť dovolíte mávať konárikom na nebesia, privolajú k vám Boha. Tak už choďte, nech ten popol rozfúka vetrík. Nasledujte svoje deti, dôverujte im, sú to profíci v otváraní veselosti cez hru a prirodzenosť. Milujte ich a ony vás naučia milovať ešte viac... Seba, teda celý svet.

Moja štvorročná dcérka mi povedala: „Mami, keď uvidíš padať hviezdu, tak mi, prosím ťa, povedz... Ja si potom budem želať, aby som ťa už konečne poslúchala.“

Keď mal náš synátor tak dva roky, sedel za stolom a pil čaj. Trochu sa pritom pooblieval, na čo zahlásil: „Bože, som ako malé dieťa.“

„Eliška, poď, ideme si umývať zúbky.“ – „Mamička, ja som si už umyla. Lízatkom!“

Koniec ukážky