C. S. Lewis

Kroniky Narnie 

Kôň a jeho chlapec

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Ilustrácie Pauline Baynesová

The Horse and His Boy Copyright © C. S. Lewis Pte Ltd 1954

Inside illustrations by Pauline Baynes copyright © C. S. Lewis Pte Ltd 1954

Cover art by Cliff Nielsen, copyright © C. S. Lewis Pte Ltd 2002

Slovak Edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava 2005

Translation © Patrick Frank 2005, 2014

ISBN 978-80-556-1047-4

Davidovi a Douglasovi Greshamovcom

Prvá kapitola

Ako sa Šasta vydal na cesty

Toto je príbeh o dobrodružstvách, ktoré sa prihodili v Narnii a Kalormene a v krajinách medzi nimi za zlatých čias, keď boli kráľmi Narnie Peter a jeho brat a kráľovnami zasa ich dve sestry.

V tých časoch žil pri ústí jedného potoka ďaleko na juhu Kalormenu chudobný rybár Aršíš aj s chlapcom, ktorý mu hovoril „otec“. Ten chlapec sa volal Šasta. Aršíš sa každé ráno vydával na more loviť ryby a popoludní zasa zapriahol do vozíka somára a šiel ich predať do dediny vzdialenej niečo vyše kilometra južným smerom. Ak sa mu darilo, vracal sa domov v dobrej nálade a nič Šastovi nevravel, no ak obchody nešli tak, ako očakával, dával to za vinu práve jemu a často ho aj zbil. Nebol problém nájsť na chlapcovi nejakú chybu, pretože mu vždy dával kopu práce. Musel prať a opravovať siete, variť večeru a upratovať v chalupe, v ktorej obaja žili.

Šasta sa nezaujímal o nič, čo ležalo na juhu. Raz či dvakrát už totiž bol s Aršíšom v dedine a vedel, že tam nie je absolútne nič zaujímavé. Všetci muži, čo tam žili, boli rovnakí ako jeho otec – oblečení v dlhých špinavých háboch, na nohách dreváky so špičkou vyhnutou nahor, s turbanmi na hlavách a hustými bradami, hrozne pomaly rozprávajúci o samých nudných veciach. Oveľa viac ho zaujímalo, čo leží na severe, pretože tam nikdy nemal dovolené ísť. Keď doma sám vysedával pred dverami a opravoval siete, často dychtivo upieral pohľad práve na sever. Nevidel tam nič, iba trávnatý svah dvíhajúci sa k rovnému horskému chrbtu a nad ním oblohu, raz plnú vtákov, inokedy celkom prázdnu.

Niekedy, keď bol pri ňom aj Aršíš, pýtal sa ho: „Otec, čo je tam za tým kopcom?“ Ak mal rybár zlú náladu, iba ho plesol po ušiach a povedal mu, nech sa stará o prácu, no niekedy, keď ju mal mimoriadne dobrú, mu odvetil: „Nuž, synak, nedovoľ, aby sa tvoja myseľ zbytočne zamestnávala hlúpymi otázkami. Ako totiž napísal jeden z našich pradávnych básnikov: ,Základom prosperity je starať sa o svoje veci, no tí, čo sa vypytujú na veci, do ktorých im nič nie je, bláznivo vedú svoju loď priamo k zradným skaliskám biedy.‘“

Šasta si však zakaždým pomyslel, že za tým kopcom musí ležať nejaké úžasné tajomstvo, ktoré sa otec snaží pred ním utajiť. Ale skutočnosť bola taká, že ani sám rybár nevedel, čo leží na severe, preto sa utiekal k takýmto rečiam. Vlastne mu na tom ani nikdy nezáležalo. Bol veľmi prakticky založený.

Jedného dňa prišiel z juhu cudzinec, ktorý sa nepodobal na žiadneho z mužov, ktorých Šasta doteraz videl. Viezol sa na silnom grošovanom koni s dlhou hrivou vejúcou vo vetre a strmene aj uzdu mal vykladané striebrom. Zo stredu hodvábneho turbana mu vytŕčal hrot prilby a na sebe mal drôtenú košeľu. Po boku mu visela zahnutá šabľa, cez plece mal prehodený okrúhly štít vybíjaný medenými cvočkami a v ruke držal kopiju. Tvár mal čiernu, to však Šastu neprekvapilo, pretože rovnako tmaví boli všetci muži z Kalormenu. Skôr ho prekvapilo to, že tento neznámy mal bradu nafarbenú na krvavočerveno a natoľko napustenú vonným olejom, až sa mu od toho točila dohora. Aršíš zasa podľa zlatého náramku hneď spoznal, že to je tarkán alebo iný urodzený pán a uklonil sa pred ním tak hlboko, až sa bradou dotkol zeme. Nenápadne pritom naznačil chlapcovi, aby rýchlo urobil to isté.

Prišelec ich požiadal o nocľah, čo sa mu rybár, pravdaže, neodvážil odmietnuť. Na večeru mu predložili to najlepšie, čo mali (aj keď ani to mu nebolo dosť dobré) a Šasta ako takmer vždy, keď mal Aršíš spoločnosť, dostal kus chleba s tým, že ho má zjesť niekde vonku. Pri takýchto príležitostiach zvyčajne spával so somárom v malom chlieviku so slamenou strechou. Zatiaľ však bolo na spánok priskoro, a tak sa posadil k dverám chalupy, aby mohol počúvať, čo sa vnútri hovorí. Nikto mu nikdy neprezradil, že je neslušné robiť takéto veci, a možno to bolo aj dobre, lebo počul toto:

„A teraz, hostiteľ môj,“ povedal tarkán, „by som rád kúpil toho tvojho chlapca.“

„Ach, vznešený pane,“ odvetil rybár (Šasta priam videl, ako sa mu pri týchto slovách vkráda do tváre výraz čírej a nefalšovanej chamtivosti), „za akú cenu by mohol váš služobník, nech je akokoľvek úbohý, predať do otroctva svojho vlastného syna? Za čo by mohol odovzdať inému svoju vlastnú krv? Veď aj nejeden z veľkých básnikov vravel, že ,pokrvné spojenie je viac ako polievka a potomstvo je cennejšie ako najúžasnejšie rubíny‘.“

„To je pravda,“ prisvedčil hosť sucho, „lenže pravda je aj to, že iný, rovnako veľký básnik povedal, že ,ten, kto sa pokúša podviesť spravodlivého, priam nastavuje chrbát ostrým ranám‘. Nedovoľ svojim starým ústam vyslovovať takéto nepravdivosti. Ten chlapec zjavne nie je tvoj, pretože ty máš tvár rovnako čiernu ako ja, no on je biely a má svetlé vlasy celkom ako tí prekliati, no nádherní barbari z ďalekého severu.“

„Ako krásne povedané!“ pochleboval mu rybár vyľakane. „Meč sa naozaj dá udržať v pošve, no oko múdrosti prenikne každou obranou. Vedzte teda, ó, vznešený hosť, že pre hroznú chudobu som sa nikdy nemohol oženiť a nemám vlastné deti. Lenže v roku, keď sa začala majestátna a úžasne dobrotivá vláda tisroka (kiežby žil naveky), sa bohovia rozhodli nedopriať mi spánku. Po čase som to už nevydržal, vstal z postele a vyšiel z tejto biednej chatrče, aby som sa na pobreží mohol kochať pohľadom na vodu a mesiac a naplniť si pľúca čerstvým vzduchom. Ako som tam stál, začul som čosi ako vŕzganie vesiel a slabý, čudesný nárek. Krátko nato príliv vyplavil na breh čln, v ktorom nebolo nič okrem muža vychudnutého od hrozného hladu a smädu, ktorý zrejme zomrel iba pred krátkou chvíľou – ešte bol teplý –, prázdneho vaku na vodu a dieťaťa, ktoré ešte žilo. Tí nešťastníci sa nepochybne zachránili z veľkej potopenej lode, no neuveriteľným zásahom bohov starší zomrel od hladu a smädu tesne pred tým, ako sa dostal na breh. Zrejme dal všetky zásoby namiesto sebe dieťaťu v zúfalej snahe udržať ho pri živote. Nikdy som nezabudol, že bohovia odmeňujú tých, čo sa starajú o biednych, a navyše ma premohol súcit, pretože váš služobník je muž s nežným srdcom...“

„Preskoč prázdne slová sebachvály,“ prerušil ho netrpezlivo tarkán. „Stačí vedieť, že si si to dieťa zobral, a ako môže každý vidieť, vytĺkol si z neho desaťnásobok toho, čo si mu dal, lebo u teba celý život tvrdo pracuje. No a teraz mi bez vykrúcania povedz, koľko za toho chlapca chceš. Tvoje táranie ma už totiž unavuje.“

„Sám ste veľmi múdro povedali,“ vyhlásil Aršíš, „že práca toho chlapca mi prináša nepredstaviteľné hodnoty. Ak máme hovoriť o cene, musíme zobrať do úvahy aj toto. Ak totiž chlapca predám, nepochybne budem musieť kúpiť alebo zamestnať iného, ktorý bude robiť jeho prácu.“

„Dám ti zaňho pätnásť lunárov,“ vyhlásil tarkán.

„Pätnásť?!“ zvolal rybár hlasom, ktorý znel ako čosi medzi nárekom a bolestným zajačaním. „Pätnásť lunárov za oporu pre moje staré telo a potechu pre moje oči? Nerobte si zo mňa žarty, aj keď ste tarkán! Moja cena je sedemdesiat.“

V tomto bode sa Šasta po špičkách vzdialil. Už si vypočul všetko, čo potreboval. Často počúval mužov z dediny, zjednávajúcich sa na cene, a vedel, ako sa to robí. Bol si istý, že Aršíš ho nakoniec predá za oveľa viac ako pätnásť lunárov, no bude to podstatne menej ako sedemdesiat, a kým k tejto cene dospejú, budú sa o nej dohadovať celé hodiny.

Nesmiete si predstavovať, že sa pritom cítil tak, ako by ste sa cítili vy alebo ja, keby sme počuli, že sa nás rodičia chystajú predať do otroctva. Po prvé, jeho život totiž ani teraz nebol oveľa lepší ako život otroka – nemohol vedieť, či k nemu neznámy urodzený pán nakoniec nebude aj lepší ako Aršíš. A po druhé, historka o tom, ako sa k rybárovi dostal, ho naplnila nadšením a obrovskou úľavou. Často sa cítil nesvoj, pretože nech sa snažil, ako chcel, nedokázal toho rybára úprimne ľúbiť, hoci dobre vedel, že syn má mať svojho otca rád. Teraz sa však ukázalo, že s Aršíšom vlastne nie sú ani príbuzní, a jemu spadol zo srdca ťažký kameň. No teda, veď ja môžem byť ktokoľvek! pomyslel si. Možno som synom nejakého tarkána, alebo dokonca tisroka (kiežby žil naveky), možno priam niektorého z bohov!

Postavil sa na trávnatú plošinku pred chalupou a začal premýšľať, čo s tým všetkým urobiť. Rýchlo sa stmievalo, na nebi sa už objavili aj prvé hviezdy, no na západe sa stále dala rozoznať slabnúca žiara zapadajúceho slnka. Neďaleko od neho sa popásal kôň toho cudzinca, voľne uviazaný k železnému kruhu na stene chlievika so somárom. Šasta k nemu pristúpil a pohladil ho po krku. Kôň ďalej žul trávu, akoby ho vôbec nebol zaregistroval.

Potom chlapcovi napadlo ešte niečo iné. „Ktovie, čo je ten tarkán za človeka,“ povedal nahlas. „Bolo by fantastické, keby to bol dobrý muž. Niektorí otroci v domoch urodzených ľudí nemajú takmer nič na práci. Nosia nádherné šaty a každý deň dostávajú mäso. Možno by ma zobral aj do nejakej veľkej bitky, kde by som mu zachránil život a on by mi dal na oplátku slobodu, alebo by si ma adoptoval a ako vlastnému synovi mi venoval celý palác, brnenie a koč. Lenže, na druhej strane, to môže byť aj nejaký krutý, zlý človek. Mohol by ma v okovách poslať ťažko pracovať na pole. Kiežby som vedel, čo je zač! Tento kôň to určite vie. Keby mi to len mohol povedať!“

Kôň zdvihol hlavu. Šasta ho pohladil po zamatovo hladkom ňufáku a vzdychol si: „Kiežby si tak vedel rozprávať, kamarát!“

No a potom ho na sekundu premohol pocit, že sa mu sníva, pretože kôň celkom jasne, hoci potichu, povedal: „Ale veď ja viem rozprávať.“

Pozrel mu do očí a od úžasu tak vytreštil svoje vlastné, až boli takmer rovnako veľké ako tie konské.

„Ako si sa to mohol naučiť?“

„Pst! Nie tak nahlas,“ varoval ho kôň. „Tam, odkiaľ pochádzam, vedia rozprávať takmer všetky zvieratá.“

„A to je kde?“ vyzvedal Šasta.

„V Narnii,“ odvetil kôň. „V šťastnej krajine Narnia, plnej hôr porastených vresom, riek, šťavnatých údolí, chladivých jaskýň a hlbokých lesov, v ktorých sa ozýva zvonenie trpasličích kladív. Ach, ten sladký vzduch Narnie! Jediná hodina v nej je viac ako tisíc rokov v Kalormene.“ Na záver zaerdžal tak, že to znelo celkom ako smutný vzdych.

„A ako si sa dostal sem?“ nechápal chlapec.

„Uniesli ma,“ vysvetlil mu kôň. „Alebo skôr ukradli či zajali. Dá sa to nazvať všelijako. V tom čase som bol ešte malé hlúpe žriebätko. Mama ma varovala, aby som sa nechodil túlať na južné svahy, do Arkierova a ešte ďalej, ale ja som na jej rady nedal. No a, pri levej hrive, draho som za svoju nerozvážnosť zaplatil. Celé roky som iba obyčajný otrok v ľudskom zajatí a musím pred všetkými skrývať svoju pravú povahu. Musím sa tváriť, že som rovnako hlúpy a tupý ako tie ich kone.“

„Prečo si im nepovedal, kto si?“

„Lebo zasa až taký hlupák nie som. Ak by prišli na to, že viem rozprávať, urobili by zo mňa púťovú atrakciu a strážili by ma ešte prísnejšie ako predtým. Moja posledná šanca na útek by sa rozplynula.“

„A prečo...“ začal Šasta, no kôň ho nenechal tú otázku dopovedať.

„Pozri sa,“ povedal, „teraz nie je čas na prázdne reči. Chcel si vedieť, aký je môj pán – tarkán Anradin. Nuž, je to veľmi zlý človek. Ku mne sa nespráva najhoršie, lebo poriadny vojenský kôň stojí priveľa na to, aby ho človek nechal bez opatery, ale pre teba by bolo lepšie, keby si hneď dnes večer zomrel, než aby si mal byť zajtra sluhom v jeho dome.“

„Tak potom radšej ujdem,“ vyhlásil Šasta, bledý ako stena.

„Veru tak. Mal by si ujsť,“ súhlasil kôň. „A čo keby sme sa o to pokúsili spoločne?“

„Aj ty chceš utiecť?“ spýtal sa chlapec.

„Áno, ak sa ku mne pridáš,“ odvetil kôň. „Iba tak máme šancu. Ak by som totiž ušiel bez jazdca, každý, kto by ma videl, by si povedal ,Aha, zatúlaný kôň‘, a hneď by sa po mne vrhol. Iba s jazdcom mám akú-takú šancu na únik. Práve tak môžeš pomôcť ty mne a ja zasa tebe, lebo na tých tvojich smiešnych dvoch nohách – ľudia majú skutočne absurdné nohy! – by si sa ďaleko nedostal. Na mojom chrbte budeš rýchlejší ako ktorýkoľvek iný jazdec v tejto krajine. Pomôžeme si navzájom. Mimochodom, dúfam, že vieš jazdiť.“

„Ale pravdaže,“ uistil ho Šasta. „Teda, aspoň na somárovi.“

„Na čom?“ odfrkol si kôň s neskrývaným pohŕdaním. (Aspoň teda chcel, aby to tak vyznelo. V skutočnosti to znelo ako akési zaerdžanie. Asi takto: „Na čo-íhahaham?“ Keď sa hovoriace kone rozčúlia, vždy majú oveľa silnejší konský prízvuk ako normálne.)

„Inými slovami,“ pokračoval, keď sa trocha upokojil, „na koni jazdiť nevieš. To je nemilé. Budem ťa to musieť naučiť po ceste. Ak teda nevieš jazdiť, vieš aspoň padať?“

„To asi áno,“ odvetil Šasta.

„Ale ja to myslím tak, či vieš padať stále znova a znova bez toho, aby si plakal, a zakaždým znova vysadnúť bez toho, aby si sa bál ďalšieho pádu.“

„No... môžem to skúsiť,“ vyhlásil chlapec neisto.

„Chudáčik malý,“ poľutoval ho kôň oveľa jemnejším tónom. „Stále zabúdam, že si iba žriebä. Neboj sa, časom z teba urobíme výborného jazdca. A teraz – nesmieme vyraziť, kým tí dvaja v chalupe nezaspia, ale môžeme si zatiaľ pripraviť plán na útek. Môj pán je na ceste do veľkého mesta na severe – do samého Tašbánu – k tisrokovi, kde...“

„Počuj,“ prerušil ho Šasta šokovane, „nemal by si povedať ,kiežby žil naveky‘?“

„Prečo?“ nechápal kôň. „Som slobodný obyvateľ Narnie. Prečo by som mal hovoriť ako otroci a blázni? Nechcem, aby žil naveky, a viem, že ani nebude – či mu to už želám, alebo nie. A ako vidím, aj ty si zo severu, takže už nechcem počuť žiadne z tých južanských táranín! A teraz naspäť k našim plánom. Ako som vravel, môj pán mal namierené na sever do Tašbánu.“

„Takže my pôjdeme na juh?“

„Asi nie,“ odvetil kôň. „On si totiž myslí, že som hlúpy a tupý ako ostatné kone v tejto krajine. Keby som taký naozaj bol, potom by som vo chvíli, keď sa odtrhnem, vyrazil naspäť do svojej stajne a výbehu. Bežal by som do paláca, ktorý sa nachádza dva dni cesty na juh. Práve tam ma bude ten človek hľadať. Ani vo sne mu nenapadne, že by som mohol sám vyraziť na sever. Najmä si však bude myslieť, že ma ukradol niekto, kto nás videl prechádzať cez poslednú dedinu, a sledoval nás až sem.“

„No hurá!“ zvolal Šasta. „Tak ideme na sever! Celý život som túžil ísť práve tam.“

„To je celkom prirodzené,“ podotkol kôň. „To pre krv, ktorá ti koluje v žilách. Som si istý, že si rodený severan. Nesmieš však tak kričať, aby si ich nezobudil. Myslím, že už obaja spia.“

„Radšej sa na nich pôjdem pozrieť,“ navrhol chlapec.

„To je dobrý nápad,“ súhlasil kôň. „Ale daj si pozor, aby ťa nechytili.“

Vonku už bolo oveľa temnejšie a ticho narúšalo iba šumenie vĺn z pláže, ktoré Šasta prakticky nevnímal, pretože ho počúval celé dni a noci dlhšie, ako si vôbec pamätal. V chalupe, ku ktorej sa prikrádal, sa nesvietilo. Keď sa započúval pri dverách, nepočul znútra vôbec nič. Prešiel k jedinému oknu a spoza neho sa k nemu donieslo piskľavé rybárovo chrápanie, ktoré dôverne poznal. Pripadalo mu neuveriteľné, že ak všetko pôjde dobre, už nikdy ho nezačuje. Zadržal dych a s pocitom miernej ľútosti premáhanej oveľa väčšou radosťou sa potichu vrátil k chlieviku so somárom. Nahmatal v tráve známe miesto, kde bol ukrytý kľúč, otvoril dvere a naslepo nahmatal konské sedlo a uzdu, ktoré tam boli zamknuté na noc. Potom sa sklonil k somárovi a pobozkal ho na ňufák. „Škoda, že nemôžeme zobrať aj teba,“ povedal mu.

„Konečne si tu,“ šepol kôň, keď sa k nemu vrátil. „Už som sa začínal strachovať, či sa ti niečo nestalo.“

„Vyberal som z chlieva tvoje veci,“ vysvetlil mu chlapec. „Povieš mi, ako sa nasadzujú?“

Niekoľko nasledujúcich minút mal plno práce, a nie ľahkej. Musel si totiž dávať veľký pozor, aby nič z konského postroja nezazvonilo. Kôň ho zatiaľ inštruoval vetami ako: „Pritiahni to trocha silnejšie.“ „O niečo nižšie nájdeš pracku a remeň.“ Alebo: „Tie strmene musíš poriadne skrátiť.“

Keď bolo všetko hotové, kôň vyhlásil: „Teraz ma dobre počúvaj. Musíme mať aj liace, no iba naoko. V skutočnosti ich ani raz nepoužiješ, rozumieš? Priviaž ich k sedlu, ale voľne, aby som mohol krútiť hlavou, kam sa mi zachce. Najmä nezabudni, že za ne nesmieš ťahať.“

„Načo potom slúžia?“ nechápal Šasta.

„Normálne sú určené na to, aby ma nimi jazdec viedol,“ odvetil kôň. „Keďže však na tejto ceste budem o trase rozhodovať sám, nesiahaj na ne. A ešte jedna vec – nechcem, aby si sa ma chytal za hrivu.“

„No dobre,“ povedal Šasta, „ale ak sa nesmiem chytať ani liací, ani hrivy, čoho sa teda mám držať?“

„Budeš sa držať kolenami,“ vysvetlil mu kôň. „Práve v tom tkvie umenie dobrej jazdy. Stisni ma kolenami, ako len dokážeš, vystri sa rovno ako svieca a stiahni lakte k telu. Mimochodom, čo si spravil s ostrohami?“

„Nasadil som si ich, čo iné?“ zasmial sa chlapec. „Ak nič iné, toto poznám.“

„Tak si ich zasa pekne zlož a strč ich do sedlového vaku. Možno sa nám ich podarí v Tašbáne predať. Pripravený? Tak môžeš nasadnúť.“

„Ojoj, ty si ale hrozne vysoký!“ zalapal Šasta po dychu po tom, ako sa prvý raz neúspešne pokúsil vyskočiť mu na chrbát.

„Som kôň, to je všetko,“ znela tlmená odpoveď. „Aj keď podľa toho, ako si sa na mňa šplhal, by každý povedal, že zrejme budem skôr stoh sena! No vidíš, to je už lepšie. Teraz sa poriadne vystri a nezabúdaj, čo som ti vravel o kolenách. Je smiešne myslieť si, že ja, ktorý som viedol útoky kavalérie a vyhrával dostihy, budem mať v sedle také vrece zemiakov, ako si ty. Ale čo už. Ideme!“ zasmial sa, nie však nevľúdne.

No a tak opatrne vyrazili na svoju veľkú nočnú cestu. Najprv šli od rybárovej chalupy k riečke vlievajúcej sa do mora. Kôň si dal záležať, aby na brehu nechal jasné odtlačky kopýt smerujúcich na juh, no keď sa ocitli vo vode, obrátil sa hore prúdom a kráčal korytom, až kým o nejakých sto metrov vyššie nenašiel pekný kamenistý breh, na ktorom jeho kopytá nenechali ani jedinú stopu. Na ňom vystúpil z koryta a pomalým tempom vyrazil na sever. Aj keď sa nikam nenáhlil, Šastovi onedlho v tme letnej noci zmizla chalupa, strom pri nej, somárov chlievik, riečka a všetko, čo poznal. Kráčali hore kopcom, až došli na hrebeň – práve na ten, ktorý vždy znamenal neprekročiteľnú hranicu chlapcovho sveta. O tom, čo leží za ním, vedel iba toľko, že je to otvorená trávnatá planina. Pripadala mu nekonečná, divá, osamelá a plná slobody.

„No teda!“ zvolal kôň. „To je ale krásna rovinka na cval, čo povieš?“

„Prosím ťa, nerob to,“ zastonal Šasta. „Ešte nie. Neviem, ako... prosím ťa, kôň... Vlastne ani neviem, ako sa voláš.“

„Brejhí-haha-hoho-h-h-h,“ prezradil mu kôň.

„To nikdy nedokážem vysloviť,“ skonštatoval chlapec. „Nemohol by som ti hovoriť Brejo?“

„Nuž, ak sa nezmôžeš na nič lepšie, čo už mám s tebou robiť?“ odvetil kôň. „A ty sa ako voláš?“

„Šasta.“

„Hm,“ zamyslel sa Brejo. „Tak tomu zasa ja hovorím ťažko vysloviteľné meno. Ale teraz naspäť k tomu cvalu. V skutočnosti je to oveľa ľahšie ako ísť krokom, lebo sa nemusíš stále dvíhať a spúšťať. Pevne ma stisni kolenami a pozeraj sa mi ponad uši. Neskúšaj sa pozrieť na zem. Ak budeš mať pocit, že padáš, jednoducho ma stisni ešte silnejšie a poriadne sa vystri. Pripravený? Takže, hor sa na sever a do Narnie!“

Druhá kapitola

Dobrodružstvo na ceste

Už bolo takmer poludnie nasledujúceho dňa, keď Šasta zacítil na tvári čosi teplé a mäkké. Otvoril oči a zistil, že pozerá priamo na dlhú konskú tvár, ktorá sa ho takmer dotýka ňufákom a papuľou. Spomenul si na vzrušujúce zážitky poslednej noci a prudko sa posadil. Hneď nato však zastonal od bolesti.

„Ach, Brejo,“ nariekal, „všetko ma bolí. Úplne všetko. Nevládzem sa ani hnúť.“

„Dobré ráno, maličký,“ pozdravil ho kôň. „Bál som sa, že budeš trocha stuhnutý. Určite to nebude z pádov, veď si ich zažil iba nejaký tucet a navyše si padal na jemnučkú trávu, do ktorej musí byť radosť dopadnúť. Aj ten jeden, pri ktorom to nevyzeralo najlepšie, nakoniec stlmili kríky. Nie, nie, určite to bude zo samotného jazdenia. To je pre každého spočiatku dosť náročné. Čo si dáš na raňajky? Ja som už jedol.“

„Kašlem na raňajky! Kašlem na všetko!“ odsekol Šasta. „Veď ti vravím, že sa nevládzem hýbať!“

Kôň však doňho štuchal ňufákom, a dokonca aj jemne kopytom tak dlho, až ho prinútil vstať. Až potom sa chlapec poobzeral naokolo a uvedomil si, kde sa nachádzajú. Za nimi bolo akési krovie a pred nimi trávnik posiaty bielymi kvetmi, klesajúci nadol k hrane útesu. Ďaleko pod nimi – tak ďaleko, že hučanie rozbíjajúcich sa vĺn znelo iba ako najtichší šepot – sa rozprestieralo more. Šasta ho nikdy nevidel z takej veľkej výšky, takže doteraz netušil, aké je obrovské a koľkými farbami hýri jeho hladina. Po oboch stranách sa ťahalo pobrežie, výbežok po výbežku zasahoval do mora a pri skalách ste videli bielu penu z vĺn, v tejto diaľke takmer celkom nehlučných. Vysoko na oblohe sa preháňali čajky a vzduch nad zemou sa chvel od horúčavy, pretože bol veľmi sparný deň. Chlapca však najviac zaskočil vzduch. Dlho nechápal, čo mu v ňom chýba, až kým napokon neprišiel na to, že necíti pach rybiny. Okolo chalupy so sieťami bol vždy veľmi silný a on sa mu až doteraz nikdy celkom nevyhol. Tento nový vzduch bez smradu po rybách bol proste úžasný a všetko zlé, čo zažil, mu odrazu pripadalo nesmierne vzdialené, takže na chvíľu zabudol dokonca aj na modriny a boľavé svaly a nadhodil: „Počuj, Brejo, nehovoril si čosi o raňajkách?“

„Áno, hovoril,“ odvetil kôň. „Myslím, že niečo pre teba bude v sedlových vakoch. Visia na tom strome, na ktorý si ich zavesil včera v noci, vlastne skôr dnes nadránom.“

Spoločne preskúmali sedlové vaky a zistili, že to vyzerá celkom dobre. Našli v nich mäsové pirohy, ktoré boli iba trocha zažltnuté, hrču sušených fíg a hrudu zeleného syra, malú fľašku vína a trochu peňazí – dokopy asi štyridsať lunárov, čo bolo viac, ako Šasta kedy videl pokope.

Kým si chlapec pomaly a bolestne sadal k stromu, aby sa tam oprel a pustil sa do pirohov, Brejo si odtrhol pár chumáčov trávy, aby jeho spoločník nejedol sám.

„Počuj, ak tie peniaze na niečo minieme, nebude to krádež?“ spýtal sa ho Šasta.

„Hm,“ zamyslel sa kôň s plnou papuľou trávy, „to mi zatiaľ nikdy nenapadlo. Slobodný, hovoriaci kôň ako ja nesmie kradnúť, to je jasné, ale myslím, že v tomto prípade to nebude krádež. Sme väzni, zajatci na úteku, a tie peniaze sú čosi ako naša vojnová korisť. Okrem toho, ako pre teba bez peňazí zoženieme jedlo? Predpokladám, že podobne ako ostatní ľudia, ani ty neješ prirodzenú potravu, napríklad trávu a ovos.“

„Nie. To nemôžem.“

„Skúsil si to niekedy?“

„Áno. Nedokázal som to ani prehltnúť. Na mojom mieste by si na tom bol rovnako.“

„Vy ľudia ste fakt prazvláštne tvory,“ poznamenal kôň.

Keď Šasta dojedol raňajky (mimochodom, boli lepšie než akékoľvek iné v jeho doterajšom živote), Brejo vyhlásil: „Myslím, že kým mi znova nasadíš sedlo, trocha sa vyváľam v tráve.“ A hneď to aj urobil. „To je ono! Je to výborné!“ pochvaľoval si to, váľajúc sa na zemi a kopúc všetkými štyrmi nohami do vzduchu. „Mal by si to tie-e-éž skúsiť, Šasta,“ zaerdžal. „Je to úžasne osviežujúce.“

Chlapec sa však iba rozosmial. „Vieš, aký si smiešny, keď sa váľaš po zemi?“

„Nič také,“ odsekol kôň. Potom sa však náhle prevalil na bok, zdvihol hlavu a uprene sa na chlapca zadíval. Trocha pritom fučal od námahy.

„Naozaj vtedy vyzerám smiešne?“ spýtal sa vyplašene.

„Áno,“ odvetil Šasta bez váhania. „Ale čo už na tom záleží?“

„Nemyslíš si,“ pokračoval Brejo, „že by to mohla byť vec, ktorú hovoriace kone nikdy nerobia? Nemôže to byť len nejaký hlúpy kúsok pre potechu ľudí, ktorý som sa nevdojak naučil od ich hlúpych koní? Bolo by hrozné, keby som po návrate do Narnie zistil, že som si priniesol kopu prízemných zlozvykov. Čo ty na to, Šasta? Ale úprimne! Nešetri ma. Myslíš si, že slobodné, inteligentné kone – také, čo vedia hovoriť – sa váľajú po zemi?“

„Odkiaľ by som to asi tak mal vedieť? Okrem toho by som sa tým na tvojom mieste vôbec netrápil. Najprv sa tam totiž musíme dostať. Poznáš cestu?“

„Viem, ako sa dostaneme do Tašbánu. Za ním je púšť, ale neboj sa – nejako sa cez ňu prepracujeme. No a potom už budeme mať na dohľad hory severu. Len si to predstav – sever, Narnia! Nič nás už potom nezastaví. Najmä sa mi však uľaví, keď za sebou necháme Tašbán. Najväčšie nebezpečenstvo nám totiž hrozí v mestách.“

„A nemohli by sme sa mu nejako vyhnúť?“

„Nie bez toho, aby sme si nadišli hodný kus do vnútrozemia, čo znamená dostať sa na obrábané pozemky a hlavné cesty, a navyše to tam nepoznám, takže by sme mohli zablúdiť. Nie, nie, musíme sa pekne držať pobrežia. Tu hore na planine sa nestretneme s ničím okrem oviec, zajacov, čajok a občas s nejakým tým pastierom. Aha, a čo keby sme už konečne vyrazili?“

Šastu ukrutne boleli nohy a keď Breja osedlával a liezol mu na chrbát, takmer až plakal, no kôň bol k nemu láskavý a celé popoludnie udržiaval veľmi opatrné, pomalé tempo. Keď padol súmrak, zišli strmými cestičkami do údolia a našli dedinu. Kým do nej dorazili, Šasta zosadol a pešo si šiel kúpiť chlieb s trochou cibule a zopár reďkovkami. Kôň zatiaľ pobehoval po poliach a stretli sa až ďaleko za dedinou. Odvtedy to takto robili každý večer.

Pre chlapca to boli úžasné časy. Zo dňa na deň sa cítil lepšie, lebo svaly mu postupne silneli a už takmer vôbec nepadal zo sedla. Brejo mu aj potom tvrdil, že na ňom sedí horšie ako vrece zemiakov. „Aj keby to bolo bezpečné, asi by som sa s tebou neodvážil vyjsť na hlavnú cestu – hanbil by som sa,“ opakoval mu. Napriek všetkým tvrdým slovám sa však ukázalo, že tento hovoriaci kôň je veľmi láskavý a trpezlivý učiteľ. Nikto človeka nenaučí lepšie jazdiť ako kôň. Šasta sa s ním naučil klusať, cválať, skákať a udržať sa v sedle aj vo chvíľach, keď jeho tátoš prudko zastal alebo nečakane odbočil. Brejo mu vysvetlil, že práve toto je nesmierne dôležité v každom boji. Chlapec nato okamžite začal prosíkať, aby mu porozprával o bojoch a vojnách, do ktorých viezol svojho bývalého pána. Brejo sa nenechal dlho prosiť. Rozprával mu o ťažkých pochodoch a brodení cez dravé rieky, o útokoch a neľútostných súbojoch medzi kavalériou na oboch stranách, v ktorých kone bojovali rovnako tvrdo ako muži. Všetko to boli dobre vycvičené žrebce, ktoré vedeli, kedy uhryznúť, kedy kopnúť a kedy sa zdvihnúť na zadné, aby meč či bojová sekera nedopadla na prilbu nepriateľa iba silou jazdca, ale aj hmotnosťou jeho koňa. Bohužiaľ, nerozprával o týchto veciach ani zďaleka tak často, ako by sa Šastovi páčilo. „Nehovorme o nich, mláďa moje,“ vravieval. „Boli to tisrokove vojny a ja som v nich bojoval iba ako otrok, ako nemysliace tupé zviera. Oveľa radšej by som sa zúčastnil nejakej narnijskej bitky, v ktorej by som útočil spolu s vlastnými ako slobodný kôň! Také vojny by potom boli niečo iné. O tých by sa oplatilo rozprávať. Narnia a sever! Hí-haha! Ííííhr! Bo-ho-ho!“

Šasta sa čoskoro naučil, že keď počuje koňa vykrikovať takéto veci, má sa rýchlo pripraviť na cval.

No a tak bežal týždeň za týždňom, oni putovali okolo nekonečných zálivov, cez viac riek a dedín, ako si Šasta vôbec mohol zapamätať, až nadišla jedna bezmesačná noc, v ktorú znova vyrazili na cestu po tom, čo cez deň odpočívali. Pahorkatinu nechali za sebou a križovali širokú pláň s lesom rastúcim asi trištvrte kilometra po ich ľavici. More, schované za nízkymi piesočnými dunami, ticho šumelo zhruba v rovnakej vzdialenosti napravo od nich. Asi hodinu napredovali pokojným tempom, občas krokom a občas klusom, no potom Brejo náhle zastal.

„Čo sa deje?“ vyzvedal Šasta.

„Pst!“ zahriakol ho kôň, nakláňajúc hlavu a natŕčajúc uši. „Nič si nepočul? Počúvaj!“

„Znie to ako ďalší kôň niekde medzi nami a lesom,“ povedal chlapec po dobrej minúte ticha.

„Veru tak. Je to iný kôň,“ súhlasil Brejo. „A práve to sa mi nepáči.“

„Nemôže to byť iba nejaký sedliak, čo sa vracia domov trocha neskôr ako zvyčajne?“ spýtal sa ho Šasta a hlasno si zívol.

„Ani náhodou!“ odsekol Brejo. „To nie je štýl jazdy nejakého sedliaka a nevezie sa na bežnom dedinskom koni. Vari to nepočuješ? Ten kôň je ušľachtilý a vezie sa na ňom ozajstný jazdec. Ja ti poviem, čo to je, Šasta. Tam pod lesom je tarkán. Nevezie sa na svojom bojovom tátošovi, na to má priveľmi ľahký krok, ale zrejme na nejakej dobrej chovnej kobyle.“

„Nuž, nech to bol ktokoľvek, už zastal,“ poznamenal chlapec.

Koniec ukážky

ISBN: 978-80-556-1047-4

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2014