Ignác Milan Krajniak

Banda zlodejov

Šokujúca pravda o oligarchoch a politikoch na Slovensku

Ukážka z elektronickej knihy

ISBN 978–80–972126–0-5

Bratislava, 2015

„Štát, ktorý by nebol organizovaný na základe
spravodlivosti, by sa zmenil na veľkú bandu zlodejov.“

Sv. Augustín

Čo sa dozvie čitateľ v tejto knihe?

Máte v rukách knihu, v ktorej vystupujú reálne osoby, firmy aj politické strany. Z politikov je to napríklad Robert Fico, Ján Figeľ, Béla Bugár alebo Radoslav Procházka. Venujem sa podnikateľským skupinám, ako sú Penta, J&T alebo Lexovci. Zaoberám sa tiež prepojením týchto oligarchických štruktúr na politické strany, napríklad na Smer, KDH, Most alebo Sieť. Niektoré príbehy o týchto aktéroch sú pikantné, iné prekvapujúce a niektoré asi čitateľa pobúria. Všetky tieto príbehy sú však v konečnom dôsledku o peniazoch.

Ak sa nechcete nechať manipulovať a nestačia vám iba povrchné a vyselektované informácie uverejnené v médiách, táto kniha je určená práve pre vás. Čitateľa tejto knihy vnímam ako človeka, ktorý chce poznať pozadie slovenskej politiky a veľkého biznisu. Myslím si, že ho zaujíma nielen to, čo sa práve deje. Verím, že čitateľa zaujíma aj prečo a v prospech koho sa to deje.

Každý čitateľ v tejto knihe nájde odpovede na nasledujúce otázky:

Kto bol krstným otcom majetkového prevratu po roku 1989?

Ako začínali najvplyvnejší slovenskí oligarchovia?

Kto zbohatol na priamych predajoch štátneho majetku a kto na kupónovej privatizácii?

Aký bol príbeh najnebezpečnejšej slovenskej finančnej skupiny Penta?

Prečo prišli o svoje peniaze malí akcionári VÚB Kupónu, Slovenskej poisťovne a VSŽ?

Ktorí oligarchovia ovládajú slovenské médiá?

Kedy sa stali oligarchovia silnejšími, ako sú slovenskí politici?

Ktorí oligarchovia ovládajú slovenské politické strany?

V tejto knihe sa dozviete, ako sa dobré vzťahy z čias komunizmu premenili na peniaze. Ako sa potom tieto peniaze premenili na moc. A ako sa táto moc znovu a znovu mení na ďalšie peniaze. Na Slovensku totiž vznikol uzavretý okruh politiky a peňazí.

Vďaka tomuto kolobehu moci a peňazí sa Slovensko postupne zmenilo zo štátu, kde majú všetci ľudia nádej na spravodlivosť, na akúsi bandu veľkých zlodejov. Táto kniha má čitateľovi pomôcť pochopiť, ako sme sa dostali do situácie, že na Slovensku opäť vládne partia nedotknuteľných a privilegovaných.

Som presvedčený, že každý čitateľ nájde v tejto knihe informácie a súvislosti, ktoré budú pre neho prekvapujúce. Myslím si, že po prečítaní tejto knihy sa budete na slovenských oligarchov a politikov pozerať z iného uhla pohľadu.

Ignác Milan Krajniak

Prvá časť

Majetkový štátny prevrat

Krstný otec majetkového štátneho prevratu

Na pád komunizmu bola najlepšie pripravená KGB

Ak chceme pochopiť procesy, ktoré prebiehali po páde komunizmu v bývalých krajinách sovietskeho bloku, nemôžeme vynechať príbeh Filippa Denisoviča Bobkova. Tento človek totiž pochopil, že po politických zmenách budú nasledovať zmeny v majetkových pomeroch postkomunistických štátov. Preto urobil kroky, aby boli tí „správni ľudia“ na nové pomery pripravení.

Generál Filipp Denisovič Bobkov sa narodil 1. decembra 1925 v Červonej Kamenke na Ukrajine. Bol zakladateľom 5. správy KGB, ktorej v rokoch 1969 až 1983 šéfoval. Táto správa sa zaoberala represívnymi akciami proti vnútornému nepriateľovi – čiže proti disidentom a odporcom komunistického režimu.

Bol zodpovedný za vyhostenie nositeľa Nobelovej ceny mieru Andreja Sacharova z Moskvy a za jeho nútené presídlenie do Gorkého. Mal „na starosti“ aj potláčanie vzbúr v etnicky neruských častiach Sovietskeho zväzu, neskôr známych ako Sumgaitský pogrom, pogrom v údolí Fergana, povstanie v Tbilisi či povstanie v Alma Ate.

V roku 1985 sa stal Bobkov prvým námestníkom predsedu KGB. Bobkov si veľmi dobre uvedomoval, že komunizmus ako systém už nevládze konkurovať kapitalistickému Západu. Vedel, že zmena pomerov skôr alebo neskôr nastane, a snažil sa nastaviť procesy tak, aby aj po politickom páde zostal vplyv komunistických špičiek zachovaný.

V roku 1991 odišiel generál Bobkov z KGB a nastúpil do služieb ruského oligarchu Vladimíra Gusinského. V rokoch 1992 až 2001 pôsobil ako šéf jeho súkromnej tajnej služby. Pracovali pre ňu stovky bývalých dôstojníkov KGB, ako aj 1 500 „vojakov“.

Bobkov si robil svoju novú „kapitalistickú“ prácu minimálne rovnako dobre, ako si plnil svoje úlohy v KGB. V roku 1995 zachránil Bobkov Gusinskému „krk“. Do sídla Gusinského impéria MOST vtedy vtrhlo komando generála Koržakova, blízkeho priateľa a osobného ochrancu prezidenta Jeľcina. Koržakov sa rozhodol Gusinského „vypáliť“.

Lenže akcia dopadla opačne, ako dúfal. Bobkov nielenže Gusinského zachránil, ale do vedenia FSB, nástupcu KGB, presadil svojho človeka Nikolaja Kovaljova. Pre zaujímavosť, nástupcom Kovaljova na čele FSB sa stal v roku 1998 neskorší ruský prezident Vladimír Putin.

V roku 2000 bol Bobkovov chlebodarca Gusinskij zatknutý v Španielsku. Aj vtedy sa mu však podarilo na kauciu 12 miliónov dolárov dostať von a vykĺznuť. V roku 2001 sa skončilo Bobkovovo angažmá v prospech Gusinského. A v roku 2003 ušiel Gusinskij definitívne z Ruska do Izraela.

Ak si uvedomíme, ako skončil jeho kolega oligarcha Chodorkovskij, rozhodnutie Gusinského ujsť bolo asi to najlepšie, čo mohol vtedy urobiť. Možno to bola posledná dobrá rada, ktorú dostal od svojej bývalej pravej ruky Bobkova.

Zakladanie tajných fondov KGB

Po zmenách vo východnej Európe v roku 1989 bolo vedúcim predstaviteľom KGB zrejmé, že na prípravu prechodu do nových kapitalistických pomerov im už nezostáva veľa času. Generál Bobkov sa rozhodol tento čas využiť na realizáciu tajnej operácie, ktorá výrazne ovplyvnila aj ponovembrové pomery v Česko-Slovensku a po vyhlásení samostatnosti aj v Slovenskej republike. Na jeseň 1990 totiž vydal Bobkov pokyn, aby boli dôstojníkmi KGB zakladané firmy, banky a nadácie, ktoré budú spravované príslušníkmi KGB alebo inými dôveryhodnými osobami.

Do kágebáckych firiem, bánk a nadácií boli potom presúvané finančné prostriedky KGB, ako aj majetok Komunistickej strany Sovietskeho zväzu. Išlo o miliardy dolárov. Generáli KGB tak získali finančný kapitál, ktorý im zaručoval „netrhový“ náskok v nových režimoch. Tento finančný kapitál bol potom používaný v privatizácii na nákup štátnych podnikov a bánk.

Kágebácke finančné štruktúry sa zakladali nielen v Rusku, ale aj v zahraničí. A nielen na Západe či v Karibiku, ale všade tam, kde mali vtedajší velitelia KGB k dispozícii „dôveryhodné osoby“. Teda aj v krajinách Strednej Európy, medzi ktoré patrí aj Slovensko.

V bývalom Česko-Slovensku mal generál Bobkov „dôveryhodnú osobu“. Svojho lojálneho človeka, ku ktorému mal takmer otcovský vzťah. Bol to generál Alojz Lorenc, posledný šéf komunistickej tajnej polície. Alojz Lorenc si podľa jeho vlastných slov generála Bobkova vážil a strávil s ním aj nejednu „služobnú aj súkromnú chvíľu“. Lorenc neskôr v rozhovoroch potvrdil, že sa s Bobkovom stretával aj po roku 1989. Ako sa vyjadril, veci sa zmenili, ale „dôvera zostala“.

Alojz Lorenc. Šedá eminencia oligarchov

Z delostrelca až do čela komunistickej tajnej služby

Alojz Lorenc sa narodil 21. júna 1939 v Trenčíne. Už ako 15-ročný nastúpil do ozbrojených zložiek štátu – zmaturoval v roku 1957 na škole dôstojníckeho dorastu v Poprade. Potom nasledovalo Delostrelecké technické učilište v Martine, kde absolvoval odbor „veliteľ čaty protilietadlového delostrelectva“. Ako 22-ročný sa stal členom KSČ. V roku 1970 absolvoval Vojenskú akadémiu Antonína Zápotockého.

Počas sovietskej okupácie v auguste 1968 bol predsedom Základnej organizácie KSČ na vojenskej akadémii. Sám k tomu uviedol:

„Asi v máji som začal vidieť nebezpečie posôbenia pravicových síl v našej spoločnosti a neskôr i vnútri strany, a toto ma viedlo po 21. auguste 1968 k hodnoteniu príchodu spojeneckých vojsk ako východiska zo situácie.“

Vo svojom hodnotení ŠtB píše, že počas začiatku vojenskej okupácie „plne obstál, dosiahol to, že výbor ZO KSČ neorganizoval žiadne nátlakové akcie, brzdil oportunistické tendencie. Vstup vojsk Varšavskej zmluvy videl ako východisko zo situácie a zastával internacionálne postoje. Komisiou pre výmenu členských legitimácií mu bola vyslovená pochvala a poďakovanie za jeho správny triedny postoj a angažovanosť pri konsolidačnom procese“.

V roku 1969 dostal Alojz Lorenc vyznamenanie – medailu Za službu vlasti.

Keď 1. septembra 1970 nastúpili deti po prázdninách do školy, lojálny a preverený komunista Lorenc nastúpil ako 31-ročný v hodnosti majora do ŠtB. Celé sedemdesiate roky pracoval na zvláštnej správe ŠtB ako kryptológ, od roku 1977 pôsobil ako náčelník zvláštnej správy ŠtB.

V auguste 1980 bol 40-ročný podplukovník Alojz Lorenc oboznámený náčelníkom kádrovej správy ŠtB plk. Jozefom Soukupom (hlavným personalistom ŠtB) s tým, že bude vymenovaný za náčelníka ZNB hlavného mesta Bratislavy a Západoslovenského kraja. Po pražskej správe ZNB to bola druhá najdôležitejšia krajská správa ZNB vo vtedajšom komunistickom Česko-Slovensku. „Súdruh Lorenc na to reagoval vyhlásením, že bude pracovať vždy tam, kde ho strana bude potrebovať,“ píše plk. Soukup v zázname o tomto stretnutí.

Ako náčelník správy ZNB v Bratislave sa Lorenc osvedčil. Už ako plukovník dostal v roku 1982 vyznamenanie – medailu Za zásluhy o ochranu štátnych hraníc ČSSR. Len pripomínam, že ostraha štátnych hraníc sa vtedy riadila zásadou z filmu Pelíšky: „Rozkaz ten zněl jasně. Muž s brašnou nesmí projet za žádnou cenu.“

Na jar 1983 bol 43-ročný Alojz Lorenc povýšený na generálmajora. Od 1. novembra 1985 sa stal prvým námestníkom federálneho ministra vnútra a náčelníkom ŠtB. Presne v tom čase sa stal jeho budúci patrón Bobkov prvým námestníkom šéfa KGB. Čo sa týka Lorenca, od konca roka 1985 boli nad ním vo vtedajšom Česko-Slovensku už iba dvaja ľudia: minister vnútra Vratislav Vajnar a generálny tajomník ÚV KSČ Gustáv Husák.

Napriek neskoršej výmene ministra vnútra Vratislava Vajnara za Františka Kincla, ako aj výmene Gustáva Husáka za Miloša Jakeša, sa Lorencova pozícia ešte viac posilnila – dostal pod svoju kompetenciu všetky dôležité správy federálneho ministerstva vnútra s výnimkou rozviedky a vyšetrovania. K päťdesiatke bol Alojz Lorenc v roku 1989 povýšený na generálporučíka.

Moc Alojza Lorenca

Aby si najmä mladší čitatelia vedeli predstaviť, akú veľkú organizáciu riadil Lorenc tesne pred 17. novembrom 1989 a koľko ľudí mal na povel, ponúkam niekoľko čísel:

Počet príslušníkov ŠtB: 14 000

Počet tajných agentov ŠtB: 8 800

Počet dôverníkov ŠtB: 8 600

Počet konšpiračných a prepožičaných bytov: 1 500

Počet policajtov spadajúcich pod velenie A. Lorenca ako náčelníka operačného štábu federálneho ministerstva vnútra v prípade vyhlásenia mimoriadnej situácie: 70-tisíc

V rozhovoroch, ktoré poskytol médiám pri príležitosti 25. výročia pádu komunistického režimu, sa Alojz Lorenc snažil vytvoriť dojem, že bol iba kolieskom vo veľkom stroji komunistickej diktatúry. Opak bol pravdou.

Ako túto moc Lorenc využíval

Alojz Lorenc mal vo funkcii náčelníka ŠtB jednu dôležitú výhodu oproti všetkým ostatným mocným vtedajšieho komunistického režimu: Mal všetky informácie. Vedel teda veľmi dobre, že podpora v spoločnosti voči komunistickej strane neustále klesá. A vedel tiež, že neustále klesá aj podpora členov komunistickej strany voči prestarnutému a skostnatenému vedeniu štátu.

Po nástupe Gorbačova do funkcie generálneho tajomníka Komunistickej strany Sovietskeho zväzu a jeho „perestrojke“ bolo jasné, že zmeny prídu aj v Česko-Slovensku. Išlo len o to, aké zmeny to budú a kto bude ich lídrom. Lorencova stratégia vo funkcii náčelníka ŠtB sa dá rozdeliť na dve línie: získavanie času a príprava kádrov na novú dobu.

Získavanie času

Komunistická strana Česko-Slovenska nebola v druhej polovici osemdesiatych rokov pripravená na fungovanie v novej dobe. Potrebovala nevyhnutne reformy. Ale na presadenie reformy komunistickej strany bol potrebný čas. Lorenc ho získaval tým, že sa snažil čo najviac rozkladať a kompromitovať disidentov a iné opozičné sily, ktoré by mohli komunistickú stranu ohroziť.

Na to bola určená napríklad akcia „KLIN“. Okrem iného išlo o to, aby ŠtB dostala svojich agentov a donášačov do každej disidentskej skupiny a vedela vopred o všetkom, čo sa chystá.

V tom bol Lorenc pomerne úspešný. Vďaka svojim agentom sa mu podarilo ovplyvniť predstaviteľov opozície napríklad v tom, aby 21. augusta 1989 neorganizovali veľké masové protesty. K tomuto úspechu mu vtedy gratulovali aj jeho kolegovia z KGB.

K získavaniu času patrilo aj zatýkanie a zastrašovanie tých odporcov režimu, ktorí otvorene vystupovali proti nemu. Disidenti a protestujúci študenti boli držaní v celách predbežného zadržania, prípadne vyvážaní v noci desiatky kilometrov do lesa, aby si počas nočnej chôdze domov rozmysleli, či je pre nich odpor proti režimu naozaj takou dôležitou vecou.

Do poslednej chvíle pred Novembrom 1989 však prebiehali aj politické súdne procesy, aj keď tie už v tom čase Lorenc nepodporoval. Ešte v auguste 1989 zatkla ŠtB Jána Čarnogurského, Miroslava Kusého, Hanu Ponickú, Antona Seleckého a Vladimíra Maňáka. Boli obvinení z podvracania republiky. Ján Čarnogurský zostal vo väzbe až do Novembra 1989, keď bol pod tlakom protestujúcich demonštrantov prepustený pravdepodobne ako posledný politický väzeň na Slovensku.

Príprava kádrov

Okrem získavania času sa Alojz Lorenc snažil pripraviť vnútri komunistickej strany podmienky na jej reformu. Správne predpokladal, že ak má byť reforma komunistickej strany prijatá verejnosťou kladne, bude musieť dôjsť k prehodnoteniu postoja k okupácii z roku 1968. Počas reorganizácie ŠtB preto Lorenc urobil veľkú kádrovú obnovu. Do funkcií sa dostali mladí ľudia, ktorí sa počas roka 1968 vzhľadom na svoj vek nemohli skompromitovať, a preto ich reforma strany nijako neohrozovala. Viacerí noví dôstojníci ŠtB potom urobili kariéru v Lexovej SIS, ako napríklad Dušan Kemény alias Pastucha, ktorý bol šéfom odboru „špinavých operácií“ SIS.

Súčasťou prípravy na zmeny v spoločnosti bolo aj dosadzovanie agentov ŠtB do opozičných skupín, o ktorej sme už hovorili. Táto Lorencova stratégia sa ukázala ako veľmi úspešná.

Ďalšou stratégiou bolo pripravovať mladých odborníkov lojálnych ku komunistickému režimu. Alojz Lorenc si uvedomoval, že v nových pomeroch bude okrem lojality ku komunistickej strane rozhodovať aj odborná pripravenosť. Mnohé deti z lojálnych komunistických rodín, ktoré boli dôsledne preverované ŠtB, boli preto vysielané na štúdium do zahraničia. Napríklad do Moskvy.

MGIMO:
Liaheň kádrov pre KGB a ŠtB

Kto z našich politikov a diplomatov tam študoval?

Moskovský štátny inštitút medzinárodných vzťahov (MGIMO) bol najelitnejšou vysokou školou v komunistickom bloku, ktorá pripravovala kádre pre komunistické režimy po celom svete. A preto si zaslúži trochu viac našej pozornosti.

Skoro každý si vie predstaviť, čo znamená Harvard alebo Yale pre USA, Oxford či Cambridge pre Veľkú Britániu alebo Sorbonna pre Francúzsko. Presne to znamenal MGIMO pre komunistický Východ. Študovali tam mladé komunistické kádre nielen zo Sovietskeho zväzu, ale aj z Česko-Slovenska, Poľska, Maďarska, Východného Nemecka, Rumunska, Bulharska, Vietnamu či Mongolska.

Ale je tu jeden zásadný rozdiel medzi MGIMO a Harvardom, Oxfordom alebo Sorbonnou. Na MGIMO sa mohol dostať iba starostlivo preverený, ku komunizmu lojálny študent, z „dobrej“ rodiny a bez akejkoľvek kádrovej škvrny. Ak napríklad niekto z rodiny emigroval na Západ, podľa kritérií stanovených ŠtB to znamenalo STOP pre takéhoto uchádzača.

Práve preto sa na MGIMO nedostal napríklad dlhoročný partner Penty Martin Kúšik, ktorý bol spolužiakom budúcich kolegov z Penty v prípravke na MGIMO – gymnáziu v Banskej Štiavnici. Stopku pre neho znamenal fakt, že mu strýko emigroval do USA.

A bol tu ešte jeden rozdiel oproti západným elitným univerzitám: MGIMO bol oficiálnou farmou pre komunistické tajné služby. Sovietska KGB a vojenská rozviedka GRU mali dokonca dohodnuté kvóty na absolventov. KGB mohla zverbovať do svojich radov 30 percent absolventov a GRU 20 percent absolventov zo Sovietskeho zväzu. Zvyšnú polovicu absolventov čakala práca na ministerstve zahraničných vecí. To znamenalo prácu v diplomacii, možnosť vycestovať do kapitalistickej cudziny a vysoko nadpriemerný plat.

Komunistický režim preto rozhodol, že na MGIMO môže ísť ročne študovať iba 15 až 20 študentov z bývalého Česko-Slovenska. Za komunizmu už len samo prijatie na MGIMO znamenalo dve veci: Študent a jeho rodina museli spĺňať najprísnejšie kritériá lojálnosti ku komunistickému režimu. A znamenalo to tiež doživotnú príslušnosť k hornému percentu komunistickej spoločnosti.

Oficiálny výberový proces

Ako vlastne prebiehal proces, na základe ktorého sa dostali na MGIMO napríklad budúci partneri Penty Haščák, Oravkin a Dospiva? ŠtB mala vypracovanú presnú metodiku, ako k takýmto uchádzačom pristupovať. V marci 1980 vypracoval 42. odbor rozviedky materiál s názvom „Prijímanie záujemcov o štúdium na MGIMO.“ Rozviedka; bola tou časťou ŠtB, ktorá sa venovala špionáži v zahraničí. Už v tom čase v nej pracoval napríklad aj Juraj Široký.

V spomínanom materiáli rozviedky sa okrem iného píše, že záujemca o štúdium v ZSSR posiela prihlášku v treťom ročníku gymnázia na príslušný Krajský národný výbor (KNV) – na odbor školstva. Napríklad Haščák si teda podal prihlášku na MGIMO prostredníctvom KNV v Košiciach, pravdepodobne začiatkom roka 1986. Pochádzal totiž zo Starej Ľubovne, kde jeho otec vyučoval ruštinu na miestnom gymnáziu. Mimochodom, predsedom KNV v Košiciach sa stal v roku 1986 neskorší prezident Rudolf Schuster.

V Košiciach sa urobil prvý výber uchádzačov z kraja. Potom poslali prihlášku Haščáka na slovenské ministerstvo školstva, kde mala podľa spomínaného materiálu rozviedky túto agendu na starosti súdružka Borodovčáková. Predbežný výber uchádzačov robilo po prijímacích pohovoroch federálne ministerstvo zahraničných vecí.

Vybratí kandidáti na štúdium v Moskve nastúpili do tzv. prípravky – českí uchádzači do Jevíčka a slovenskí do Banskej Štiavnice. Tam aj zmaturovali. A potom urobilo federálne ministerstvo zahraničných vecí definitívny výber. Úplne nakoniec musel vybratých uchádzačov posvätiť ešte príslušný odbor Ústredného výboru Komunistickej strany Československa.

Reálny výberový proces

ŠtB mala výber uchádzačov pod svojou kontrolou už od momentu, ako sa prihlášky uchádzačov dostali na ministerstvo školstva. Na tento účel zverbovala rozviedka ŠtB pracovníkov týchto ministerstiev. Potom mali jednotlivé regionálne oddelenia ŠtB vykonávať ich previerku. Podľa materiálu rozviedky mali príslušníci ŠtB dokonca zverbovať pracovníkov gymnázií, na ktorých uchádzači študovali, aby mohli byť dôsledne preverení. Previerka pokračovala osobným stykom so študentmi, ako aj s ich rodinami, priateľmi či susedmi.

Už v tejto fáze výberu uchádzačov mali príslušné regionálne správy ŠtB za úlohu zverbovať potenciálnych študentov MGIMO na spoluprácu. Istým obmedzením bola kvóta, podľa ktorej 50 percent absolventov bolo podobne ako v Sovietskom zväze určených pre ministerstvo zahraničných vecí a podniky zahraničného obchodu. ŠtB teda nemohla byť „nenažratá“ a vykradnúť všetky kádre ministerstvu zahraničných vecí. Rozviedka totiž vtedy patrila pod ministerstvo vnútra a nie pod ministerstvo zahraničných vecí.

Zverbovaní študenti boli potom riadení dôstojníkmi 2. správy ŠtB na zastupiteľskom úrade v Moskve. V materiáli rozviedky sa uvádza, že študenti nemôžu byť prijatí priamo do služobného pomeru v rozviedke, pretože pred tým, ako sa môžu stať zamestnancami ministerstva vnútra, musia ešte absolvovať základnú vojenskú službu.

Zverbovaní študenti často v Moskve donášali na seba navzájom. ŠtB totiž považovala za dôležité vedieť, či sa niektorý z jej budúcich zamestnancov z mladíckej nerozvážnosti alebo pod vplyvom alkoholu nepochválil spoluprácou so svojím budúcim zamestnávateľom.

Komunistická tajná polícia mala teda výber uchádzačov o štúdium na MGIMO pod kontrolou. Nielen preto, že nechcela dopustiť, aby sa na MGIMO dostala nelojálna osoba. Pre ŠtB bolo MGIMO podobne ako pre KGB a GRU farmou, z ktorej si vyberali budúcich zamestnancov a tajných spolupracovníkov.

Vplyv absolventov MGIMO na slovenskú politiku

Absolventi MGIMO boli po roku 1989 viditeľne prítomní nielen v biznise, ale aj vo vysokých pozíciách v slovenskej politike. V akých vysokých štátnych funkciách absolventi MGIMO pôsobili a mnohí pôsobia dodnes?

Miroslav Lajčák, minister zahraničných vecí SR

Vazil Hudák, minister hospodárstva SR

Maroš Šefčovič, eurokomisár pre energetiku

Eduard Kukan, europoslanec, bývalý minister zahraničných vecí SR

Ján Kubiš, vysoký predstaviteľ OSN pre Afganistan, bývalý minister zahraničných vecí SR

Pavol Hamžík, bývalý minister zahraničných vecí SR

Peter Burian, štátny tajomník ministerstva zahraničných vecí SR

Ľubomír Rehák, generálny riaditeľ politickej sekcie ministerstva zahraničných vecí SR.

Súčasní a bývalí veľvyslanci

Miroslav Slivovič, veľvyslanec SR v Indonézii

Ján Bóry, veľvyslanec SR v Iráne

Michal Kottman, veľvyslanec SR v Japonsku

Alexander Iľaščík, veľvyslanec SR v Juhoafrickej republike

Milan Lajčiak, veľvyslanec SR v Kórejskej republike

Peter Kmec, veľvyslanec SR v USA

Milan Cigáň, veľvyslanec SR v Brazílii

Anton Pinter, veľvyslanec SR v Egypte

Peter Michalko, veľvyslanec SR v Grécku

Pavol Svetík, veľvyslanec SR v Kuvajte

Jaroslav Blaško, veľvyslanec SR v Mexiku

Jozef Adamec, veľvyslanec SR v Portugalsku

Juraj Migaš, veľvyslanec SR v Slovinsku

Juraj Siváček, veľvyslanec SR na Ukrajine

František Dlhopolček, veľvyslanec SR v Číne

Vladimír Halgaš, veľvyslanec SR v Thajsku

Peter Lizák, veľvyslanec SR v Rakúsku

Milan Kollár, veľvyslanec SR v Kanade

Radomír Boháč, veľvyslanec SR v Dánsku, Portugalsku a Etiópii

Len pripomínam, že v prípade 50 percent absolventov MGIMO máme istotu, že neboli agentmi alebo zamestancami ŠtB, KGB alebo GRU. Pri zvyšnej polovici absolventov v to môžeme iba dúfať. Konflikt na Ukrajine nám ukázal, že Rusko tvrdo pracuje na obnovení svojho veľmocenského vplyvu v Európe. Čo myslíte, je pre dnešné Slovensko takýto vysoký počet absolventov MGIMO v slovenskej politike a slovenskom biznise skôr príležitosťou alebo rizikom?

Koniec ukážky

ISBN 978-80-972126-0-5

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015