Môj bláznivý život
Author: Štefan Hríb
Date: 2014-09-14T22:00:00+00:00
Description: Štefan Hríb – Môj bláznivý život
Publisher: W PRESS
Rights: Copyrighted

Elektronická kniha

© Štefan Hríb, Vydavateľstvo W PRESS, 2014

Obálka a grafický dizajn © Róbert Csere a Vladimíra Pčolová, 2014

ISBN 978-80-971196-5-2

Úvod

Táto kniha je môj trochu bláznivý príbeh. Formálne je venovaná desiatim rokom .týždňa, hovorí tiež o vzniku a problémoch Lampy, ale je to najmä môj osobný pohľad na Slovensko po roku 1989.

.týždeň sa dožíva desiatich rokov v situácii, keď takmer všetky české a slovenské denníky a týždenníky prechádzajú do rúk politizujúcich miliardárov a finančných skupín. Vyzerá to tak, že nezávislé noviny nemajú v tomto priestore šancu. Trh je navyše primalý, inzerciu hltá internet a šikovní novinári sa strácajú v lepšie platených povolaniach. Môžu v týchto podmienkach pretrvať kvalitné médiá, a teda aj sloboda slova so všetkými dôsledkami pre zdravé fungovanie spoločnosti?

Nepoznám odpoveď. Neverím na liečbu internetovými projektmi, ani si nemyslím, že rolu strážnych psov demokracie preberú sociálne siete. To vôbec. Ale desaťročný príbeh, ktorý som zažil s .týždňom a s Lampou, ma naučil, že aj v stave úplnej beznádeje existuje východisko. Nedá sa síce naplánovať, ale dá sa rozoznať, keď zázračne príde.

Zámerne používam slovo zázračne. V dobe racionality to vyznieva nepatrične, ale keď sa obzriem dozadu, mnohé z toho, čo viedlo k .týždňu aj Lampe, má svoj počiatok v nevysvetliteľných udalostiach. Nemyslím na nič ezoterické, magické ani duchárske. Myslím na taký sled udalostí, stretnutí a rozhodnutí, ktoré veci natočili nečakaným smerom a priniesli prekvapujúce riešenie. Takto som sa stával novinárom, takto som prišiel do Lidových novín a Slobodnej Európy a presne takto som zakladal .týždeň a rozbiehal Lampu. Som si takmer istý, že nejako podobne sa vynorí aj odpoveď na oligarchizáciu českých a slovenských médií.

Keď som rozmýšľal, ako túto knihu napísať, rozhodol som sa pre rozhovor a vybral som si Martina Mojžiša. Martin je nielen súčasť .týždňa a často aj Lampy, ale hlavne pozná, čím desať rokov prechádzam a o čo sa snažím. Nasledujúce strany vznikli z dialógov, ktoré sme viedli v jeho dome na bratislavskej Patrónke. Martin vybral aj desať editoriálov, po jednom z každého roka existencie .týždňa, ktoré v knihe nájdete a ktoré vytvorili rámec nášho letného stretávania.

Na vytvorenie základného textu som si vzal týždeň voľna a izbu na južnej Sardínii. Sardínia je vraj krásna, ale „vinou“ tejto knihy o tom veľa neviem. Ani len miestne more som neokúsil. Ale hádam moja letná obeť nebola celkom zbytočná.

Želám Vám príjemné čítanie.

Štefan Hríb

Strhnutá železná opona. Foto Andrej Bán.

Prečo vznikol .týždeň

Vážení čitatelia, sme radi, že vám môžeme predstaviť prezentačné číslo nového časopisu Týždeň.

Jeho vznik bol vzrušujúcim príbehom hľadania. Počas predchádzajúcich mesiacov sme sa pýtali, či už táto krajina naozaj potrebuje dobré noviny, alebo si ešte vystačí s mediálnou povrchnosťou. Zvažovali sme malý trh, záujem čitateľov, kvalitu prispievateľov i samotný zmysel žurnalistiky v dnešnej dobe.

A napokon, hľadali sme seba, svoju cestu, pomeriavali sme svoje prednosti a slabiny.

Keď sa toto hľadanie skončilo, rozhodli sme sa. A vtedy vznikol Týždeň.

Už od pondelka si budete môcť nájsť v každom stánku týždenník, ktorý má ambíciu byť kvalitný a úspešný zároveň. Je to ťažká cesta, asi najťažšia, aká je v žurnalistike možná. Aj preto je pre nás Týždeň životnou výzvou.

Chceme robiť poctivé noviny, ktoré neklamú, kladú skutočné otázky a neboja sa povedať: „Nevieme.“ Chceme robiť zaujímavé noviny, ktoré sa venujú všetkému, čo prináša svet okolo nás, od sporov o slobodu cez módne trendy až po šport. A najmä – chceme byť slobodnými novinami, pri ktorých čitateľ vie, že je súčasťou hľadania, a nie manipulácie.

Dnes sa príbeh vzniku Týždňa úspešne zavŕšil. V tejto chvíli vás všetkých s radosťou pozývame k jeho každotýždenným pokračovaniam.

Zažite Týždeň spolu s nami.

Prvý editoriál si napísal preddesiatimi rokmi. Keby to bolo dnes, písal by si ho inak?

Trochu prekvapený konštatujem, ženie. Zjednodušene povedané, stále platí, ženoviny, médiá, novinári tu stále nie sú stav, ktorýbudí rešpekt aje mienkotvorný. Skôr vyvolávame dojem manipulácie, povrchnosti abulvárnosti. Ajpodesiatich rokoch si myslím, žemédiá sú naSlovensku nedospelé.

Pritom nadospievanie bolo času dosť. Iné to bolo predosemdesiatym deviatym. Vtedy, akov tom editoriáli hovoríš, boli novinári celkom iná, „sluhovská“ sorta ľudí, takže poNovembri neboli médiá pripravené naslobodné písanie.

V socialistickom režime sa vzásade nedalo byť dobrým novinárom. Mohol si niekde niečo pretlačiť, alenemohol si byť slobodný. To by si vprvej vete musel povedať, žecelý režim je skazený, atým by si okamžite skončil. Poroku osemdesiatdeväť boli médiá zrazu slobodné, lenžestále boli vrukách bývalých komunistov. Vtedy vyvstala potreba niečoho nového. VČesku to mali, tam bolo ajpredtým veľa kvalitných samizdatov, takže keďpadol režim, boli pripravené desiatky novinárov, abyzaložili Lidové noviny, Respekt apodobne. NaSlovensku bol Ivan Hoffman, folkový pesničkár, ktorýpísal doSlobodnej Európy, zopár disidentov, dva čitri kresťanské samizdaty, ačo ešte?

Ako si sa kpísaniu dostal ty?

Po osemdesiatom deviatom som pracoval vElektrotechnickom ústave Slovenskej akadémie vied, kdesme dva roky deň čodeň riešili revolúciu, čisa rozpadne Československo, čopovedal Havel... Avomne narastal rozpor. Prečo máme vporovnaní sČechmi spiatočnícke médiá, prečo sa vnašich médiách vzásade pozerá naNovember akona niečo zlé, kýmv Česku akona elementárnu podmienku slobody? Vtedy prišiel zamnou Ivan Hoffman apovedal: „Ty si mi raz spomínal, ženechceš byť vedec, žeby si radšej niečo písal. Tak začni!“ Tak som začal.

Zo dňa nadeň?

Takmer doslova. Vprvých mesiacoch arokoch zohral úlohu môjho mentora Ivan. Boli sme spolu vslovenskej redakcii Lidových novín, sami dvaja, av slovenskej redakcii Slobodnej Európy takisto. Ivan sa stal mojím meradlom. Keďnapísal doLidových novín, hovoril som si: „Tak takto nejako by som mal písať, abysa to dostalo akoúvodník donajlepších novín.“ Alebokeďpísal doSlobodnej Európy nejaký komentár aLída Rakušanová aleboAgneša Kalinová ho nenapodobiteľne uviedli: „Z Bratislavy telefonuje Ivan Hoffman,“ hovoril som si: „Fú, tak takto keby som to vedel, toto sa musím naučiť.“ Čiže áno, bol to skok, alemal som obrovskú výhodu, učil som sa zapochodu odveľkých novinárov. Tie vzory boli predo mnou odesať konských dĺžok. Keďsom začal písať doLidových novín, musel som sa porovnávať sJiřím Rumlom, Jiřím Hanákom, Pavlom Tigridom, Václavom Havlom apodobnými ľuďmi. To ma strašne hnalo dopredu ajv tom, abysom pochopil, čoje dobrý článok. Vnašich médiách sa skôr zapĺňala plocha upotenými komentármi, aleja som už vedel, žečlánok môže byť krásne dielo.

Je naSlovensku komentár ešte stále skôr typografický prvok než dobre sformulovaný názor?

Kde-tu sa už artikuluje, aleáno, nájsť vslovenských médiách dobre aaj esteticky vystavaný názor je sviatok. Tu ešte nie je anilen objednávka, abyto bolo pekne napísané, abyto bol zážitok čítať. Keďsom čítal vLidovkách ľudí, ktorých som menoval, hltal som nielen, čopovedia, aleajako to povedia. Spomínam si naHavlove komentáre. Vždy som napríklad čakal, akýnovotvar použije. To bola jeho špecialita. Vymyslené slovíčko. Vždy krásne avždy vyjadrovalo niečo dôležité. To sú nuansy, alepráve cezne som sa učil vnímať váhu novinárskeho textu. Akobude sformulovaná pointa, čibude nakonci maličký odsek alebonebude. Také drobnosti, lenžeto je presne to, včom je rozdiel medzidobrým azlým obrazom. Nejaký detail, niečo navyše, nielenhrubá stavba. Toto dodnes vnašich médiách nie je. Nie je aničitateľská objednávka. Nezaregistroval som nikdy podobnú diskusiu. Ľudia sa nanajvýš hádajú, čije napísaný článok pravdivý alebonie. Aležeby sa riešil štýl písania, estetika, to absolútne nie. Lenžeja som bol odzačiatku vokruhu celkom iných ľudí, vrátaneumelcov, akobol básnik Ivan Diviš, spevák Karel Kryl alebospisovateľ Arnošt Lustig. To bolo prostredie, kdenestačilo sformulovať niečo nové, muselo to byť ajzaujímavo napísané. Toto unás nevidím.

Hovoril si, žeIvan Hoffman prišiel zatebou, lebovedel, žeby si chcel písať. Odkiaľ to vedel?

Pamätám si narozhovor, ktorýasi rozhodol. Niekedy vroku 1986 mal Ivan poloilegálny koncert vMichalovciach, išli sme tam spolu jeho autom. Vtedy som mu povedal, žechodím naelektrotechnickú fakultu, aleže by som vskutočnosti chcel robiť niečo úplne iné aže je hrozné, ževkomunizme nebudem môcť. AIvan sa ktomu rozhovoru vroku 1991 nečakane vrátil.

Písal si niečo už predrokom 1989?

Nie. Vroku 1989 som mal iba24 rokov, navyše vovšetkom dospievam dosť oneskorene. Keďsom bol nagymnáziu, aleajna základnej škole, všetci znejakých dôvodov nemali radi slohy. Ja som mal slohy spolu smatikou paradoxne najradšej. Robili sa mi ľahko. Namaturite zoslovenčiny som odovzdal prácu zbytočne skoro apotom ju učiteľky čítali nižším ročníkom akoukážkový sloh. Neskôr som písal veľa listov zvojny, čoma udržiavalo priživote. Slúžil som naŠumave priJanoviciach, bola to hrozná vojna, šikanovanie atrápenie všade naokolo. Písaním listov som sa uzavrel dosvojho sveta, abysom sa odpútal odbláznov, čomučili mladých vojakov. Alenič iné som nepísal.

Na to, abysa stal človek novinárom, musí okreminého vedieť získavať informácie. Skončil si elektrotechnickú fakultu azrazu si bol vLidových novinách av Slobodnej Európe. To si dotoho skočil lentak, bezpredchádzajúceho „zhromažďovania informácií“?

Absolútne bez. Pamätám si, akosom Ivanovi povedal, žeto skúsim. Ivan musel niekam odísť aja som mal písať orokovaní vedenia VPN, hlavnej sily Novembra, ktorá sa vten deň rozpadávala. To bola moja úplne prvá skúsenosť spísaním donovín. Vtých časoch sedeli novinári priamo napodobných rokovaniach. Tak som tam sedel aokolo mňa chodil Mečiar, Dubček, Budaj, Gál, Kňažko, Zajac, Bútora. Premňa ľudia ztribún az televízie. Vystupovali ahovorili, prečo je Mečiar taký aonaký, prečo treba zachovať VPN aprečo nie, čohrozí Československu, čoje krivda vočiSlovensku, čos reformami. Meter odo mňa. Dostal som sa dosituácie, doktorej sa novinár unás už nikdy nedostane. Ivan mi predtým povedal lento, abysom dobre počúval, písal si poznámky aposlal ich večer zjeho bytu doLidových novín. Tak som vElektrotechnickom ústave oznámil, žesom chorý, sadol som si narokovanie VPN, zapisoval som si podstatné veci aišiel som kIvanovi, kdeich jeho žena Helena poslala faxom doPrahy. Mimochodom, vtedy som prvýkrát videl fax. Nadruhý deň ráno som si kúpil Lidové noviny, abysom zistil, čiim moje poznámky vspráve zBratislavy trochu pomohli. Lenženaprvej strane podhlavnou fotkou boli všetky tie moje poznámky uverejnené odslova doslova akohlavný text dňa ajs mojím podpisom. Takto sa začala moja novinárska kariéra. Ucho zPetržalky napísalo ústredný text ohlavnej udalosti vČeskoslovensku vkľúčových novinách celého štátu.

A nazáklade tohto materiálu ťa potom zobrali doLidových novín?

Áno. Mysleli si, žesom človek, ktorývie, akopolitika funguje. Prvé mesiace ma to veľmi trápilo. Bol som nadšený, žemôžem písať doLidových novín apotom ajdo Slobodnej Európy. Keďmi niečo uverejnili vedľa Hanáka, Tigrida alebopod Rumlom, pozeral som sa nato akona svätý obrázok. Alesúčasne som žil spocitom, žeraz sa príde nato, žetoho veľa neviem. Nato sa predsa musí prísť, keďže ibatuším, akýje rozdiel medziparlamentom avládou. Vedel som, žeFero Mikloško je predseda parlamentu, alečo to znamená? Vedel som, žesa tam prijímajú zákony. Alenačosú výbory? Auž vôbec som nevedel nič opozadí politiky, čoje alfa aomega komentátorskej práce. Nestačí počuť natlačovke, žeten povie to aopozícia opak. Musíš vedieť, prečo to hovoria. Tento vhľad som vôbec nemal. Normálne, keďideš odnuly, začínaš akopomocná sila vredakcii apomaly zisťuješ, akoto celé funguje. Ja som začínal počas rozpadu VPN apríliš rýchlo sa zomňa stal komentátor Lidových novín aSlobodnej Európy. Bola to dosť šialená situácia. Dlho som mal pocit, žeto celé bola náhoda, žesom možno niečo párkrát pocitovo vystihol, aleže nasystematické písanie to nestačí. Ajsa mi otom občas snívalo. Odvtedy prešlo už dvadsaťpäť rokov, alenejako mi nato stále neprišli.

Tvoje prvé poznámky vyšli akohlavný článok. Lenžerozpad VPN pokračoval aty si krátko nato priniesol sólokapra, ktorého mali Lidovky akojediné.

Deň predtým mi povedali, abysom urobil ešte nejaký rozhovor. Ažeak ho urobím dobre, príjmu ma doredakcie akozamestnanca. Tak som išiel zaFedorom Gálom, predsedom VPN, ktorýpráve dával rozhovory. Stál som vrade, akeď prišlo namňa, trasúcim sa hlasom som povedal: „Dobrý deň, som Štefan Hríb zLidových novín.“ Nato zbystril pozornosť, tá značka mi otvorila dvere. Fedor mi hneď navrhol: „Tak si tykajme.“ Skoro som spadol znôh. Dal som mu asi päť kŕčovito sformulovaných otázok. Aon, akýuž je, si nedával pozor apovedal mi: „No, budeme musieť toho intrigujúceho Mečiara zVPN vylúčiť alebosa sním rozísť.“ Dovtedy takú úvahu nikto nahlas nesformuloval. Tak som to zasa Ivanovým faxom poslal doLidových novín. Nadruhý deň vyšlo, žeVPN sa ide rozlúčiť spredsedom slovenskej vlády. Nastal absolútny „povyk“, lebotým vyvstali otázky, čobude sČeskoslovenskom. Nazáklade toho ma zobrali doLidových novín. Vistom zmysle to teda bola osudová súhra okolností. Práve sa delilo VPN, Ivan Hoffman musel niekam odísť aFedor Gál mi povedal to, čonepovedal nikomu inému. To všetko sa muselo udiať naraz, abysom sa stal novinárom.

Stať sa súčasťou vtedy slávnych Lidoviek človeku zrejme úplne zmení život. Je to iný typ práce, iný rytmus, iný status. Akoto prebehlo uteba?

Po rozhovore sFedorom Gálom mi povedali: „Príďte doPrahy, musíme podpísať zmluvu.“ Dovtedy som nevedel, čoje to zmluva. Všetci sme tu boli socialistickí zamestnanci. Lidové noviny sídlili vtom čase naVáclavskom námestí. Vošiel som dnu, boli tam slávni disidenti akoRudolf Zeman, Jiří Ruml aďalší. Šéfredaktor mi povedal, ženazačiatok mi nemôžu dať nejaký veľký plat. „Dáme vám 6 000 korún, dobre?“ Moji rodičia zarábali celý život okolo 2 000 korún, akeď som nastúpil doSlovenskej akadémie vied, mal som 1 600 korún vhrubom. Alezachoval som dekórum azatváril som sa, žeto mohlo byť ajviac, aleže teda dobre. Potom mi lenakotakú drobnosť oznámili, žemi ktomu dávajú auto aneobmedzene benzín. Moji rodičia šetrili naauto dvadsať rokov. Naprvé auto. Aja som prišiel doPrahy, dostal som plat 6 000 korún adomov som prišiel novým Favoritom. Ešte mi dali ajpočítač amodem, abysom mal akoposielať texty. Vtedy sme vAkadémií vied riešili, čimôžeme precelé naše oddelenie dostať dva počítače. Jeden počítač stál 100 000 korún, takže jeho kúpa sa plánovala. Hovorím ooddelení, kdesa robila vážna veda. Aja som si viezol počítač domov, ibapre seba. To všetko bolo akona hranici zlej komédie.

Toto sú tie pokušenia, čočakali namladých ľudí, ktorí boli schopní, šikovní, alenepripravení? Akosa ztoho dá nezblázniť, keďto ide tak rýchlo?

Dve veci tomu zamedzili. Jedna predrokom osemdesiatdeväť adruhá tesne poňom. Tá prvá súvisí stým, žepodôležitom existenciálnom zážitku som prestal byť ateistom aspoznal som prostredie, vktorom bolo odzačiatku nediskutovateľnou alfou aomegou, ženie je dôležité, koľko zarábaš ači si riaditeľ, známy človek aleboneznámy robotník, alenakoľko miluješ. To bolo moje prvé antibiotikum, moja prvá noha, naktorej stojí mnohé vmojom živote.

A druhá?

Druhá prišla poroku osemdesiatdeväť. Pretých, ktorí nezažili November, je to možno až nepochopiteľné, aledodnes ztoho žijem. Padol režim, ktorýtu mal byť naveky, azrazu bola šanca, žemy, pätnásť miliónov ľudí vČeskoslovensku, môžeme vlastným pričinením urobiť nielenvšetko preto, abysa tu nesloboda už nikdy nezopakovala, aleže máme šancu vytvoriť si svet podľaseba. Táto druhá noha bola premňa takmer rovnako silná akotá prvá. November je premňa dodnes záväzok, všetky tie novinárske pokušenia sú oproti tomu bezvýznamné. Nikdy som neprežíval pokušenie peňazí, anitoho, žesom komentátor slávnych Lidových novín aSlobodnej Európy. Vtomto som bol čiastočne uchránený odsebastrednosti, leboobe tie nohy, kresťanská ajnovembrová, sú hlboko antisebastredné. Obe sú orientované naniečo iné, nainých. Mám iné pokušenia, aletoto premňa nebolo pokušenie. Novinárska sláva je mi odzačiatku smiešna.

V akom zmysle?

Pamätám si narozhovor dvoch významných slovenských novinárov ztých čias. Povedali: „Ešte zavoláme toho atamtoho donášho denníka apotom už budeme elita.“ Akeďsme potom išli spolu vaute, tí dvaja hovorili: „Už máme elitný denník. Keďsi ešte urobíme vodičský anaučíme sa pracovať napočítači, dosiahneme všetko, čosa vnovinárskom živote dá.“ Tak akosa teraz smeješ ty, presne také pripadali tie pokušenia už vtedy ajmne.

Do novinárčiny si vstúpil nadeň presne, keďotvorene prepukla mečiarovská kríza. Amedzinovinármi začali existovať deliace čiary typu mečiarizmus, antimečiarizmus. Aleajtaké jemnejšie, čosa prejavilo vtvojich vzťahoch vSlobodke. Akoto prebiehalo?

Pokiaľ ide ospor medziVPN aMečiarom, respektíve medzimečiarizmom ajeho odporcami, odbavím to jednou poznámkou. Keďsom vtedy sedel naVPN, vpodstate som nepotreboval poznať ich predošlé prejavy, predošlé záväzky, predošlé úmysly, tajné alebomenej tajné, písomné alebonepísomné dohody. Sedel som tam úplne nepredpojatý vočihociktorému znich, lebosom ich všetkých videl prvýkrát. Anaten prvý pohľad bolo jasné, ktoje normálny akto je nejaký divný. Keďvystúpil Fedor Gál aproti nemu potom Mečiar, nemal som zMečiara „koprivku“ aFedora som nemiloval. Premňa to boli neznámi ľudia. Alezich vystupovania arozprávania, dokonca by som povedal, žeztoho, akoboli oblečení, akopôsobili, bol ten rozdiel jasný. Tým netvrdím, žesom mal nato nos. Tvrdím, žeto mohol rýchlo rozoznať každý. To nebola vec politológie, vzdelania anihistórie. VoVPN sa vtedy čelom stretli priami akriví ľudia. Je mi ľúto, žesi Milan Kňažko aJán Budaj vybrali krivákov, alev tomto bola skutočná podstata dlhoročného sporu smečiarizmom. Reči oboch tribúnov Novembra oinom názore napodobu štátu, reforiem amiesta Slovenska vosvete boli „kecy“, ktoré mali prekryť fakt, kakému bahnu sa obaja oportunisticky pridali.

Jemnejšie delenie sa začalo predrokom 1998, keďvznikla šanca zbaviť sa mečiarizmu. Vtedy sa začali protimečiarovskej strane tolerovať veci, ktoré vytvorili dva nové brehy. Ty si sa zjavne ocitol natom pustejšom. Chvíľami si medzinovinármi vyzeral dosť osamotene.

Toto bol kľúčový spor?

Nemalo to konkrétnu príčinu?

Takže vdôležitom predvolebnom roku ’97 si odišiel ztrvalého zamestnania azačal si písať preDomino?

Martin Šimečka ma zavolal arád som mu povedal áno.

A tam si zverejnil veci opodplácaní novinárov zostrany SDK.

Ako prijala článok opodplácaní novinárov verejnosť?

Si rád vmenšine?

Vráťme sa kDominu. Akosi sa stal jeho šéfredaktorom aprečo si zneho odišiel?

A odchod?

Čiže znova niečo úplne nové, načosi zreme nebol veľmi pripravený.

Ako si sa cezto dostával?

To bolo niekedy najar, pričom nakonci toho istého roku už vyšiel nový časopis .týždeň.

Table of Contents

Titulná strana

Úvod

Prečo vznikol .týždeň