Mark Twain: Listy zo Zeme

Preklad © Viktor Krupa 1968, 2013

Poznámky © Bernard DeVoto 1939

Návrh prebalu a grafická úprava © Martin Vrabec 2013

Sadzba © Milan Beladič (www.beeandhoney.sk) 2013

Ako dvanásty zväzok edície Kolotoč vydalo © Vydavateľstvo Európa, s.r.o. 2013

www.vydavatelstvo-europa.sk

ISBN 978-80-89111-93-0

LISTY ZO ZEME

Stvoriteľ sedel na tróne a dumal. Za ním sa rozprestierala bezhraničná nebeská klenba, presiaknutá nádherným svetlom a farbami, pred ním sa ako múr dvíhala čierna temrava Vesmíru. Jeho statná postava sa pevne vypínala k zenitu sťa hora a jeho božská hlava tam žiarila ako vzdialené slnko. Pri nohách mu stáli tri ozrutné postavy, archanjeli. No popri ňom ich skoro ani nebolo vidieť, siahali mu po členky.

Keď Stvoriteľ prestal premýšľať, povedal: „Premýšľal som. Ajhľa!“

Zdvihol ruku a z nej mu vytryskol ohnivý vodopád, milión úžasných sĺnc. Preťali čierňavu a rútili sa preč, stále ďalej a ďalej. Ako prenikali do odľahlých kútov priestoru, scvrkávali sa a slabli, až napokon sa trblietali pod nesmiernou kupolovitou strechou Vesmíru len ako diamantové očká.

Po hodine rozpustil Veľkú radu.

Archanjeli odišli spred jeho tváre ohromení a zamyslení. Utiahli sa do súkromia, kde sa dalo slobodne rozprávať. Ani jeden z trojice nechcel začať prvý, hoci všetci chceli, aby voľakto začal. Nevedeli sa dočkať rozhovoru o veľkej udalosti, ale nik sa nechcel vysloviť, kým nevedel, ako zmýšľajú o nej ostatní. A tak chvíľu bezcieľne a s prestávkami drkotali o hlúpostiach. Rozhovor sa preťahoval, nikam neviedol, až napokon archanjel Satan pozbieral odvahu – mal jej v zásobe veru dosť – a prelomil ľady. Povedal: – Vieme, o čom sme sa sem prišli porozprávať, páni. Prestaňme sa teda pretvarovať a začnime. Ak Rada súhlasí...

– Áno, súhlasí! – prerušili ho vďačne Gabriel a Michal.

– Výborne, môžeme pokračovať. Boli sme svedkami úžasnej udalosti. V tom sa určite zhodneme. Akú má hodnotu – ak nejakú má – to je vec, ktorá sa nás osobne netýka. Môžeme si o nej myslieť, čo len chceme, a to je všetko. Nemáme hlasovacie právo. Myslím, že Vesmír bol dobrý taký, aký bol, a aj nám vyhovoval. Bol v ňom chládok a prítmie, z času na čas sme si tam odpočinuli po období strávenom v nadmieru príjemnom nebeskom podnebí a uprostred únavnej nádhery nebies. Ale to sú bezvýznamné drobnosti. Čo je tá nová, úžasná stránka veci, páni?

– Vynález a zavedenie automatického, nekontrolovaného a samočinne pôsobiaceho zákona, ktorým sa riadia tie myriády krúžiacich a naháňajúcich sa sĺnc a svetov!

– Tak je, – pokračoval Satan. – Chápete, aká je to neobyčajná myšlienka. Pánov intelekt ešte nikdy nevyprodukoval čosi podobné. Zákon – presný a nemenlivý, samočinne pôsobiaci zákon – za celú večnosť netreba meniť, opravovať ani prispôsobovať! Povedal, že obe nespočetné obrovské telesá sa budú veky a veky ponárať do vesmírnych pustatín, budú putovať nepredstaviteľne rýchlo po ozrutánskych dráhach, a predsa sa nikdy nezrazia za dvetisíc rokov, doba ich obehu sa nikdy nepredĺži ani neskráti o stotinu sekundy! To je nový zázrak, najväčší zázrak – samočinne pôsobiaci zákon! A dal mu meno – ZÁKON PRÍRODY – a povedal, že prírodný zákon je BOŽÍM ZÁKONOM –, že sú to dva rovnocenné názvy pre jednu a tú istú vec.

– Hej, – ozval sa Michal, – povedal, že zavedie zákon prírody – Boží zákon – v celom svojom kráľovstve a dá mu zvrchovanú a neporušiteľnú moc.

– Ešte povedal, – doložil Gabriel, – že postupne stvorí zvieratá a aj tie podriadi tomuto zákonu.

– Áno, – potvrdil Satan. – Počul som Ho, ale nerozumel som Mu. Čo sú to zvieratá, Gabriel?

– Hm, odkiaľ to mám vedieť? Odkiaľ to máme vedieť? Je to nové slovo.

(Uplynuli tri storočia nebeského času – čo sa rovná sto miliónom rokov pozemského času. Vstupuje anjelský posol.)

– Páni, On robí zvieratá. Neráčite sa ísť pozrieť?

Išli, videli a boli zmätení. Veľmi boli zmätení – a Stvoriteľ si to všimol. Povedal: – Spytujte sa. Budem odpovedať.

– Ó, božský, – ozval sa Satan a vzdal mu hold, – načo sú tie zvieratá?

– Skúšam na nich mravy a spôsoby. Pozoruj ich a vezmi si z nich ponaučenie.

Boli ich tam tisíce. Jednostaj čosi robili. Zamestnávali sa hlavne tým, že sa navzájom prenasledovali. Satan poznamenal, keď preskúmal jedno zo zvierat pod silným mikroskopom:

– Toto veľké zviera zabíja slabšie zvieratá, Pane Bože.

– Hej, tiger. Jeho prírodným zákonom je dravosť. Jeho prírodný zákon je Božím zákonom. Nemôže ho neposlúchať.

– To znamená, že sa nedopúšťa hriechu, keď ho poslúcha, Pane?

– Nie, je nevinný.

– Tento druhý tvor je plachý, Pane Bože, a hynie bez odporu.

– Hej, králik. Chýba mu odvaha. Taký je jeho prírodný zákon – Boží zákon. Musí sa mu podriadiť.

– Nemožno teda od neho požadovať, aby konal proti svojej prirodzenosti a postavil sa na odpor, Pane?

– Nie. Od žiadneho tvora nemožno čestne žiadať, aby sa vzoprel svojej prirodzenosti – Božiemu zákonu.

Po dlhom čase a po mnohých otázkach prehovoril Satan:

– Pavúk zabije muchu a zožerie ju, vták zabije pavúka a zožerie ho; divá mačka zabije hus; ti... skrátka a dobre, všetky sa navzájom zabíjajú. Vraždia sa na všetky strany. Sú tu nespočetné zástupy tvorov a všetky zabíjajú, zabíjajú, zabíjajú, všetky vraždia. A neslobodno im to zazlievať, Pane Bože?

– Neslobodno im to zazlievať. Taký je ich prírodný zákon. A zákon prírody je vždy Božím zákonom. Aha – pozri – hľa! Tu je nový tvor – a majstrovský výtvor – ČLOVEK!

Muži, ženy, deti prichádzali v húfoch, v stádach, v miliónoch.

– Čo s nimi budeš robiť, Pane Bože?

– Do každého jednotlivca vštepím naraz v rozličných odtieňoch a stupňoch všetky možné mravné vlastnosti, ktoré som po jednej porozdeľoval medzi nemé tvorstvo – odvahu, zbabelosť, dravosť, nežnosť, poctivosť, spravodlivosť, prefíkanosť, zradnosť, veľkodušnosť, ukrutnosť, zlomyseľnosť, nenávisť, chlípnosť, milosrdenstvo, súcit, bezúhonnosť, sebectvo, miernosť, česť, lásku, podlosť, šľachetnosť, oddanosť, faloš, úprimnosť, nevernosť – každý človek bude mať v sebe všetky tieto vlastnosti a ony budú tvoriť jeho prirodzenosť. U niektorých vznešené a ušľachtilé črty potlačia zlé, a to budú dobrí ľudia; u iných prevládnu zlé stránky, a to budú zlí ľudia. Hľa – pozrite – už miznú.

– Kam odišli, Pane Bože?

– Na Zem. Oni aj všetky zvieratá.

– Čo je to Zem?

– Malý glóbus, ktorý som stvoril kedysi pred vekmi. Videli ste ho, ale nevšimli ste si ho v tom výbuchu svetov a sĺnc, čo mi vytryskli z ruky. Človek je pokus a ostatné tvory sú ďalší pokus. Čas ukáže, či stáli za námahu. Predstavenie sa skončilo, môžete odísť, páni.

Uplynulo niekoľko dní.

To sa rovná dlhému úseku (nášho) času, lebo v nebi je jeden deň ako tisíc rokov.

Satan trúsil obdivné poznámky o Stvoriteľových oslňujúcich činoch. Ak niekto „čítal medzi riadkami“, pochopil, že sú to sarkastické poznámky. Satan sa s nimi tajne zveril svojim spoľahlivým priateľom, archanjelom. No počuli ich ktorísi obyčajní anjeli a hlásili to hore.

Satan odišiel na deň do vyhnanstva. Na jeden nebeský deň. Na taký trest už bol zvyknutý, pretože mal priveľmi ostrý jazyk. Predtým ho posielali do Vesmíru, lebo nikde inde ho nemohli poslať, a znudene poletoval hore-dolu vo večnej noci a v arktickom chlade. Ale teraz si spomenul, že by mohol vyhľadať Zem a pozrieť, ako pokračuje pokus s ľudským pokolením.

Z času na čas písaval o ňom – veľmi dôverne – domov svätému Michalovi a svätému Gabrielovi.

Satanov list

Je to čudné, neobyčajné a zaujímavé miesto. Nič mi tu nepripomína domov. Ľudia sú všetci šialení, všetky ostatné tvory sú šialené. Zem je šialená, aj sama Príroda je šialená. Človek je úžasný čudák. Aj ten najlepší by sa dal prirovnať najviac ak k poniklovanému anjelovi nižšej triedy. Toho najhoršieho ťažko opísať a predstaviť si; skrátka a dobre, je to sarkazmus. A pritom nazýva sám seba lichotivo a nanajvýš úprimne „najušľachtilejším dielom Božím“. Vravím vám čistú pravdu. A nevymyslel si to len nedávno, tvrdil to od jakživa a uveril tomu. Uveril tomu a nenašiel sa nik, kto by sa mu vysmial.

Ba ešte si myslí, že je Stvoriteľovým miláčikom, ale to mi už ani neuveríte. Nazdáva sa, že Stvoriteľ je naňho pyšný; dokonca sa domnieva, že ho Stvoriteľ miluje, nadchýna sa ním, vysedúva dlho do noci a obdivuje ho; hej, myslí si, že ho Stvoriteľ ochraňuje a pomáha mu z kaše. Modlí sa k Nemu a nazdáva sa, že On ho počúva. Aká čudácka myšlienka! V modlitbách mu neohrabane, prostoducho a kvetnato lichotí. A myslí si, že On sedí a spokojne pradie nad týmito bláznovstvami a kochá sa v nich. Každý deň sa modlí o pomoc, priazeň a ochranu. A modlí sa s nádejou a dôverčivo, hoci On nikdy nevypočul žiadnu jeho modlitbu. Každodenné potupy, každodenné porážky ho neodrádzajú, modlí sa ďalej. V tejto húževnatosti je čosi skoro ušľachtilé. A neviem, či to nebude pre Vás prisilný tabak, ale človek si myslí, že príde do neba!

Má platených učiteľov, čo mu to nahovárajú. Rozprávajú mu aj o pekle, o večnom ohni a o tom, že tam pôjde, ak nebude plniť prikázania. Čo sú to tie prikázania? Je to čudáctvo. Časom Vám o nich porozprávam.

List druhý

„Nepovedal som Vám o človeku ani slovíčka nepravdy.“ Prepáčte mi, ak občas v listoch opakujem túto poznámku. No chcem, aby ste brali vážne veci, o ktorých Vám píšem. A viem, že aj ja by som z času na čas potreboval túto pripomienku, keby som bol na Vašom a Vy na mojom mieste, aby som neupadol do pochybností.

Lebo nesmrteľníkovi pripadá na človeku všetko čudné. Na nič nehľadí tak ako my, má celkom iný zmysel pre proporcie ako my a cení si natoľko odlišné hodnoty, že sa v ňom pravdepodobne nebudú môcť vôbec vyznať ani najnadanejší spomedzi nás napriek našim veľkým intelektuálnym schopnostiam.

Vezmime si hoci tento príklad: vymyslel si nebo, ale celkom z neho vynechal svoj najvyšší pôžitok, extázu, ktorá zaujíma prvé a najpoprednejšie miesto v srdci každého jedného príslušníka jeho – i nášho – pokolenia, pohlavný styk!

Ani čo by záchranca povedal človeku hynúcemu v rozžera venej púšti, že si môže vybrať všetky veci, po ktorých túži, okrem jednej, a ten by sa zriekol vody!

Jeho nebo sa mu podobá: je čudné, zaujímavé, ohromujúce, groteskné. Dávam Vám slovo, že v ňom niet ani jedinej veci, ktorú si naozaj cení. Skladá sa – úplne a dokonale – zo zábav, o ktoré na Zemi skoro vôbec nestojí. A predsa skalopevne verí, že v nebi sa mu budú páčiť. Nie je to čudné? Nie je to zaujímavé? Nemyslite si, že zveličujem, lebo ja naozaj nezveličujem. Tu máte podrobnosti!

Ľudia väčšinou nespievajú, ľudia zväčša nevedia spievať, ľudia zväčša nevydržia na mieste, kde iní spievajú, ak by to malo trvať viac ako dve hodiny. Zapamätajte si to.

Iba tak dvaja ľudia zo sta vedia hrať na nejakom hudobnom nástroji a ledva štyria zo sta by sa to chceli naučiť. Poznačte si to.

Mnohí ľudia sa modlia, no iba máloktorí sa modlia radi. Zopár sa ich modlí dlho, ostatní sú s modlitbou raz-dva hotoví.

Do kostola chodí viac ľudí, ako by chcelo.

Štyridsiati deviati ľudia z päťdesiatich pokladajú deň Pána za hrôzostrašnú nudu.

Spomedzi všetkých návštevníkov kostola v nedeľu sa dve tretiny nudia už v polovici bohoslužieb a ostatní ešte skôr, ako sa bohoslužby skončia.

Najradostnejší okamih pre všetkých nadíde, keď kňaz zdvihne ruky, aby im dal požehnanie. Kostolom preletí tichý šum úľavy a spoznáte, že to z ľudí prehovorila vďačnosť.

Každý národ sa zvysoka pozerá na iné národy.

Každý národ nenávidí všetky ostatné národy.

Všetky biele národy pohŕdajú všetkými farebnými národmi bez ohľadu na odtieň farby, a keď môžu, utláčajú ich.

Belosi neobcujú s „negrami“ a ani s nimi neuzatvárajú manželstvá.

Nepúšťajú ich do svojich škôl a kostolov.

Celý svet nenávidí Židov a ľudia ich znášajú len vtedy, keď sú bohatí.

Poznačte si, prosím, všetky tieto detaily.

Ďalej. Všetci normálni ľudia sa desia hluku.

Všetci ľudia, normálni či blázniví, obľubujú v živote pestrosť. Jednotvárnosť ich rýchlo unavuje.

Každý človek neprestajne zušľachťuje svoj rozum podľa toho, ako bol duševne vystrojený, a takto trávi značnú, najcennejšiu a podstatnú časť života. Najnižší intelekt rovnako ako najvyšší vyznačuje sa nejakou zručnosťou a nanajvýš ochotne ju skúša, dokazuje, zdokonaľuje. Fagan, ktorý v hre vyniká nad kamarátom, sa cvičí rovnako usilovne a nadšene ako sochár, maliar, klavirista, matematik a ostatní. Ani jeden by nevedel byť šťastný, keby nesmel rozvíjať svoje nadanie.

A teraz už poznáte fakty. Viete, z čoho sa ľudský rod teší a z čoho sa neteší. Ľudia si vymysleli nebo celkom sami, vlastnými hlavami: Skúste uhádnuť, ako vyzerá. Nepodarilo by sa Vám to ani za stopäťdesiat večností. Najschopnejšej hlave, akú poznám a akú poznáte Vy, by sa to nepodarilo ani za päťdesiat miliónov rokov. Dobre, tak Vám teda o tom nebi porozprávam.

1. Ponajprv Vás upozorním na nezvyčajnú skutočnosť, s ktorou som začal. Totižto človek, podobne ako nesmrteľníci, stavia pohlavný styk, prirodzene, na prvé miesto pred všetky ostatné radosti, a predsa ho vylúčil zo svojho neba! Už len myšlienka na tento styk ho vzrušuje. Ak sa mu naskytne príležitosť, celkom stráca rozvahu. V takom stave by riskoval život, dobré meno, všetko, dokonca aj to svoje čudné nebo, len aby využil príležitosť a dosiahol to neprekonateľné vyvrcholenie. Všetci chlapi a ženy, počínajúc mladými a končiac staršími, si cenia súlož väčšmi ako všetky ostatné pôžitky dohromady, a predsa je to tak, ako vravím: do svojho neba si ju vôbec nedali, jej miesto tam zaujíma modlitba.

Natoľko si cenia súlož. A pritom je taká úbohá ako všet ky ich takzvané „slasti“. Aj ten najlepší a najdlhší akt je nepredstaviteľne krátky, myslím, v porovnaní s nami nesmrteľníkmi. Pokiaľ ide o opakovanie styku, je človek obmedzený – aké nepochopiteľné je to pre nás nesmrteľníkov. My zotrvávame v styku a v jeho najvyšších extázach nepretržite a bez prerušenia po stáročia. Nikdy nepochopíme ani primerane neprecítime, ako poskromne sa dostáva ľuďom tohto bohatého daru, pri ktorom blednú všetky ostatné bohatstvá a vôbec nestoja za námahu.

2. V ľudskom nebi všetci spievajú! Človek, ktorý na Zemi nespieval, tu spieva. Človek, ktorý na Zemi nevedel spievať, tu vie. Tento zborový spev neznie len pri zvláštnych alebo občasných príležitostiach, vôbec ho neprerušujú chvíle ticha. Trvá celé dni, celých dvanásť hodín bez prestania. A nikto neodíde. Zatiaľ čo na Zemi by sa všetci rozutekali po dvoch hodinách. Spievajú sa len hymny. Ba vlastne len jedna hymna. Vždy na tie isté slová, dokopy ich je sotva tucet, nerýmujú sa, nie je to žiadna poézia: „Hosanna, hosanna, hosanna, Pán Boh zástupov! Lá, lá. lá! S-s-s! Bum!... á-á-á!.“

3. Zároveň všetci ľudia hrajú na harfách, milióny a milióny ľudí! A na Zemi by sotva dvadsiati z tisíca vedeli, či vôbec chceli hrať na nejakom nástroji.

Len si predstavte ten ohlušujúci uragán zvukov – naraz jačia milióny a milióny hlasov a súčasne škrípu milióny a milióny hárf! Spytujem sa Vás: Nie je to ohavné, nie je to protivné, nie je to hrozné?!

A držte sa: to má byť chválospev, poklona, lichôtka, pochlebovanie! Spytujete sa, kto je ochotný znášať túto čudnú poklonu, túto bláznivú poklonu; kto ju nielenže znáša, ale komu sa páči, kto sa z nej teší, kto ju požaduje, kto ju nariaďuje? Zadržte dych!

Vraj Boh! Teda Boh tohto plemena. Sedí na tróne, obklopený štyriadvadsiatimi staršími a niekoľkými inými dvornými hodnostármi, obzerá si neprehľadné zástupy nadšených ctiteľov, usmieva sa, pradie od šťastia a spokojne pokyvkáva hlavou na sever, na východ, na juh. Nazdávam sa, že také výstredné a naivné divadlo vo Vesmíre ešte nik nevymyslel.

Hneď vidieť, že vynálezca neba neprišiel na túto predstavu sám, ale ju odkukal z parádnych obradov vo voľaktorom úbohom, odľahlom samostatnom štátiku kdesi na Východe.

Všetci normálni belosi nenávidia hluk; a predsa pokojne prijali takéto nebo – bezmyšlienkovito, nerozvážne, nekriticky – a naozaj chcú doň ísť! Hlboko nábožní sivovlasí starci zväčšia snívajú o tom šťastnom dni, keď sa zbavia pozemských starostí a vojdú do nebeských radostí. Pritom vidieť, aké im pripadá nebo vzdialené, neskutočné a ako málo na nich pôsobí, lebo sa na tú veľkú zmenu vlastne vôbec nepripravujú: ani jediného som nevidel s harfou, ani jediného som nepočul spievať.

Ako vidíte, touto nezvyčajnou ceremóniou chvália Boha: chvália ho hymnou, chvália ho tak, že sa mu klaňajú. Táto ceremónia nahrádza v nebi „kostol“. Na Zemi títo ľudia nevydržia v kostole dlho – nanajvýš hodinu a štvrť, aj to len raz za týždeň, a to v nedeľu. Raz za sedem dní. A ani vtedy sa bohvieako netešia, že pôjdu do kostola. Len si predstavte, čo im poskytuje nebo: „kostol“, ktorý trvá večne, a nedeľu, ktorá nemá konca! Krátka nedeľa na Zemi ich raz-dva unaví, a predsa túžia po večnej; snívajú o nej, rozprávajú o nej, myslia si, že si myslia, že sa z nej budú tešiť – prostoducho a nanajvýš úprimne si myslia, že si myslia, že budú v nebi šťastní!

To preto, lebo vôbec nerozmýšľajú, len si myslia, že rozmýšľajú. Veď ani nemôžu rozmýšľať; ledva dvaja ľudia z desaťtisíc majú čím rozmýšľať. A čo sa týka ich predstavivosti – hm, len si spomeňte na ich nebo! Prijímajú ho, schvaľujú ho, obdivujú ho. To vám poskytuje obraz o ich intelektuálnej úrovni.

4. Vynálezca ich neba by doň nastrkal bez ladu a skladu všetky národy. Všetky sú si rovné, žiadny neprevyšuje niektorý iný; ľudia si musia byť navzájom „bratmi“, musia sa pomiešať, spoločne sa modliť, spoločne hrať na harfách, spoločne vyvolávať hosanna – belosi, negri, Židia, všetci – bez rozdielu. Tu na Zemi sa všetky národy navzájom nenávidia a každý jeden nenávidí Židov. A predsa každý pobožný človek zvelebuje nebo a chce sa doň dostať. Celkom naozaj. A keď upadne do svätého nadšenia, myslí si, že si myslí, že by nosil celé ľudstvo v náručí, len keby tam bol!

Človek je skrátka zázrak! Kiežby som vedel, kto ho vymyslel.

5. Každý človek na svete vlastní svoj dielik rozumu, väčší alebo menší. Či je veľký alebo malý, vystatuje sa ním. Vypína hruď, keď spomínate mená vznešených duchovných vodcov ľudstva, a miluje rozprávky o ich skvelých činoch. Lebo je z ich krvi, a keď preslávili seba, preslávili jeho. „Hľa, čo zmôže ľudská myseľ!“ vykrikuje. A odrecituje osvietených mužov všetkých čias; a poukáže na nepominuteľné diela, ktoré dali svetu, na technické zázraky, ktoré vynašli, a na slávu, ktorou ovenčili vedu i umenia. Pred nimi strháva klobúk ako pred kráľmi, prejavuje im najhlbšiu a najúprimnejšiu úctu, na akú sa zmôže jeho rozjasané srdce – takto zvelebuje intelekt nad všetko na svete a vynáša ho skoro až do nebies, do nebotyčných výšav. A po tom všetkom si vymyslí nebo, v ktorom sa nenájde ani štipka rozumu!

Aké je to čudné, zvláštne a zmätené! Je to presne tak, ako vravím, hoci to znie neuveriteľne. Tento úprimný ctiteľ rozumu, ktorý tak štedro odmeňuje jeho kolosálne činy, si tu na Zemi vyhúta náboženstvo a nebo, ktoré si vôbec nectí rozum, nevyznamenáva ho, neobdarúva ho: v skutočnosti sa o ňom ani nikdy nezmieňuje.

Medzičasom ste si už všimli, že ľudia si vymysleli a vytvorili nebo na základe celkom určitého plánu. Podľa tohto plánu zahrnuli do neba s úmornou dôkladnosťou ozaj všetky človeku protivné veci a vylúčili z neho všetky veci, ktoré má rád!

Veru, čím ďalej pôjdeme, tým očividnejšia bude táto čudná skutočnosť.

Zapamätajte si: v ľudskom nebi sa rozum netríbi, ani sa nemá kde uplatniť. Za rok by tam zhnil – zhnil a zosmradol. Zhnil a zosmradol – a stal by sa svätým. Aké šťastie: pretože len svätý by vydržal radosti toho blázinca.

List tretí

Už ste si všimli, že človek je zvláštny tvor. V minulosti mal (zodral a odhodil) stovky a stovky náboženstiev; dnes má stovky a stovky náboženstiev a každý rok si vymyslí aspoň tri nové. Nepreháňal by som, ani keby som tento počet zväčšil.

Kresťanstvo patrí medzi jeho hlavné vierovyznania. Náčrt kresťanstva Vás iste zaujme. Podrobne ho vysvetľuje kniha obsahujúca dva milióny slov, ktorá sa volá Starý a Nový zákon. Volá sa ešte aj ináč – slovo Božie. Lebo kresťan sa nazdáva, že každé slovo tejto knihy nadiktoval Boh – ten Boh, o čom som už vravel.

Je to veľmi zaujímavá kniha. Obsahuje znamenitú poéziu, zopár múdrych legiend, zopár krvavých príbehov, trochu dobrých mravov, záplavu nemravností a vyše tisíc klamstiev.

Táto Biblia vznikla hlavne zo zlomkov starších biblií, ktoré vykonali svoje a zanikli. Všimnite si preto, že jej nevyhnutne chýba originalita. Tri či štyri najimpozantnejšie a najpôsobivejšie udalosti zaznamenali už v starších bibliách, aj všetky najlepšie predpisy a pravidlá správania pochádzajú z týchto biblií. Iba dve veci sú tu nové: po prvé, peklo, a potom to čudné nebo, o ktorom som Vám už rozprával.

Čo si počať? Ak uveríme spolu s týmito ľuďmi, že ich Boh vymyslel tieto ukrutnosti, oklebetíme ho; ak uveríme, že títo ľudia si ich vymysleli sami, oklebetíme ich. V oboch prípadoch stojíme pred nepríjemnou dilemou, lebo nám neublížila ani jedna stránka.

V záujme pokoja sa pridáme všetci na jednu stranu. Spojíme sa s ľuďmi a zvalíme celé to nepríjemné bremeno na Neho – nebo, peklo, Bibliu a všetko ostatné. Nevyzerá to správne, nevyzerá to spravodlivé, no keď si uvedomíte, aké je to nebo a ako zdrvujúco je prepchané všetkými človeku protivnými vecami, uverili by ste, že by si ho bol vymyslel človek? A keď Vám začnem rozprávať o pekle, budete pochybovať ešte väčšmi a možno poviete: „Nie, človek by neprichystal také miesto ani sebe ani nikomu inému; jednoducho by to nemohol urobiť.“

Tá nevinná Biblia rozpráva o stvorení. Vraj o stvorení Vesmíru? Hej, Vesmíru. Za šesť dní!

Boh to dokázal. Nevravel tomu Vesmír – to je moderný názov. Úplne sa sústredil na tento svet. Vybudoval ho za päť dní – a potom? Za jediný deň bol hotový s dvadsiatimi miliónmi sĺnc a osemdesiatimi miliónmi planét!

Čomu mali slúžiť – podľa jeho predstáv? Mali dodávať svetlo tomuto nepatrnému hračkovému svetu. Stvoril ich len na to. Na nič iné. Jedno z dvadsiatich miliónov sĺnc (najmenšie) malo svietiť vo dne, kým ostatné mali vypomáhať nespočetným vesmírnym mesiacom zmierňovať nočnú temnotu.

Celkom zjavne veril, že myriády trblietavých hviezd sa zaskveli na čerstvo urobenej oblohe v tej chvíli, keď slnko po prvý raz zapadlo za obzor. Zatiaľ čo v skutočnosti zažmurkala prvá hviezda na čiernej nebeskej klenbe až tri a pol roka po tej pamätnej, úžasnej celotýždňovej lopote.* Potom sa zjavila jedna-jediná hviezda a začala sa mihotať. O tri roky sa zjavila ďalšia. Obe žmurkali spoločne viac ako štyri roky, kým sa pripojila tretia. Keď uplynulo prvých sto rokov, v šírych priestranstvách pochmúrnej oblohy sa neligotalo ešte ani dvadsaťpäť hviezd. Ani koncom prvého tisícročia nevyzerali nebesá bohvieako zaujímavo. Keď uplynul prvý milión rokov, iba polovica hviezd z dnešnej zostavy vysielala svetlo viditeľné bez teleskopov a uplynul ďalší milión rokov, kým ostatné nasledovali ich príklad, ako sa ľudovo hovorí. Ale nik si nevšimol, že sa zjavili, pretože v tých časoch teleskopy nejestvovali.

Teda kresťanský hvezdár vie už tristo rokov, že jeho božstvo nestvorilo hviezdy za tých úžasných šesť dní; ale kresťanský hvezdár nezveličuje tieto drobné nezrovnalosti. Ani kňaz nie.

Vo svojej Knihe Boh výrečne ospevuje svoje impozantné výtvory a dáva im najveľkolepejšie mená, aké nájde. Naznačuje tak, že pociťuje mocný a spravodlivý obdiv k veľkosti. A predsa vyrobil tie milióny ohromných sĺnc na to, aby osvetľovali naše nepatrné nebeské teliesko, a nestanovil slniečku tohto sveta, aby sa krútilo okolo nich. Vo svojej knihe spomína Arktura – pamätáte sa na Arktura? Raz sme sa ta vybrali. Patrí medzi nočné svietidlá tejto Zeme! A je to ozrutánska guľa, päťdesiattisíc ráz väčšia ako toto zemské slnko a vyzerá pri ňom ako katedrála pri melóne.

Avšak v nedeľnej škole sa deti ešte vždy učia, že Arktur bol stvorený na to, aby osvetľoval Zem. Deti vyrastajú a naďalej veria tomu, hoci už dávno zistili, že sa to akiste prieči pravde.

Podľa Knihy a jej služobníkov má Vesmír len šesťtisíc rokov. Len v priebehu posledného storočia zistili bádateľské, hľadačské umy, že bude mať asi sto miliónov rokov.

Za šesť dní stvoril Boh človeka a ostatné živé tvorstvo.

Vyrobil muža a ženu a spolu s ostatnými tvormi ich umiestnil do príjemnej záhrady. Nejaký čas si tam nažívali všetci v súlade, v spokojnosti a v kvete mladosti. Potom prišla pohroma. Boh vystríhal muža a ženu, aby nejedli z ovocia ktoréhosi stromu. A doložil veľmi čudnú poznámku: vraj zomrú, ak budú z neho jesť. Smiešne jednoducho preto, lebo nemohli vedieť, čo to znamená, pretože nikdy nevideli nikoho zomrieť. Ani On, ani nijaký iný boh by nebol dokázal vysvetliť týmto nevedomým deťom, ako to myslí, keď im neukázal nijaký príklad. Tie slová neznamenali pre nich vôbec nič, práve tak ako by neboli nič znamenali pre niekoľkodňové novorodeniatko.

Onedlho ich potajomky vyhľadal had. Priblížil sa k nim vzpriamený, lebo hady vtedy akiste tak chodili. Had povedal, že zakázané ovocie im naplní prázdne hlavy múdrosťou. A tak si zajedli zo zakázaného stromu. Bolo to celkom prirodzené, lebo človek túži po poznaní; naproti tomu kňaz, podobne ako Boh, ktorého napodobňuje a zastupuje, sa za podieva tým, že od začiatku znemožňuje ľuďom vedieť niečo užitočné.

Adam a Eva si zajedli zo zakázaného ovocia a hneď im veľké svetlo osvietilo zadebnené hlavy. Už vedeli. Čo? Niečo užitočné? Kdeže – jednoducho spoznali, čo je dobré a čo zlé, a vedeli, ako páchať zlé. Predtým to nevedeli. Preto sa do tých čias nijako nepoškvrnili, neprevinili, nezhrešili.

No teraz vedeli páchať zlo – a trpieť zaň; získali to, čomu vraví cirkev neoceniteľná schopnosť, zmysel pre mravnosť. Zmysel, ktorý odlišuje človeka od zvieraťa a vyzdvihuje ho nad zviera. V skutočnosti by ho mal ponižovať, lebo človek je vždy skazený a hriešny, kým zviera je vždy čisté a nevin né. Pripadá mi to, akoby človek dával prednosť hodinkám, ktoré nevyhnutne musia ísť zle, pred hodinkami, ktoré nemôžu ísť zle.

Cirkev si ešte vždy cení zmysel pre mravnosť ako naj ušľachtilejšiu ľudskú vlastnosť, hoci vie, ako jednoznačne zle o nej Boh zmýšľa a ako nešikovne sa usiloval zamedziť svo jim šťastným deťom v záhrade osvojiť si ju.

Dobre teda, Adam a Eva už vedeli, čo je zlo a ako ho činiť. Vedeli, ako činiť rozličné druhy ziel, a najmä to hlavné – na ktoré myslel Boh predovšetkým. A to je umenie a tajom stvo pohlavného styku. Pre Adama a Evu to bol nádherný objav, jednostaj sa krútili okolo neho a celkom sa naň sú stredili. Ako tí úbožiaci jasali!

Keď sa raz takto zabávali, zrazu počuli, že Boh sa prechá dza v kroví. Popoludní to zvyčajne robieval a zmocnila sa ich hrôza. Prečo? Lebo boli nahí. Predtým to, nevedeli. Pred tým im to neprekážalo; ani Bohu nie.

V tej pamätnej chvíli sa zrodila necudnosť; a mnohí ľudia si ju odvtedy cenia, hoci by istotne nevedeli vysvetliť, prečo.

Adam a Eva prišli na svet nahí a bez hanby – nahí a ne vinní; a nikto z ich potomstva neprišiel na svet inakšie. Všetci vstúpili doň nahí, bez hanby a s čistou mysľou. Vstú pili doň cudní. Necudnosť a skazenosť si museli nadobudnúť; ináč sa k nej nemohli dostať. Prvou povinnosťou kresťanskej matky je pošpiniť myseľ svojho dieťaťa. A ona to nezabudne urobiť. Jej syn vyrastie, stane sa misionárom, ide medzi ne vinných divochov a civilizovaných Japoncov a pokazí ich. A tak si privlastnia necudnosť, zahaľujú si telá a prestávajú sa kúpať spoločne nahí.

Konvencia nesprávne nazývaná cudnosťou nie je a nemôže byť žiadnou normou, lebo protirečí prírode i rozumu; je to výmysel a riadi sa ľudskými náladami či chorobnými vrtoch mi. A tak si v Indii jemná dáma zahaľuje tvár i prsia, a nohy od bokov si necháva obnažené, kým jemná európska dáma si zahaľuje nohy a odkrýva tvár a prsia. V krajinách obýva ných nevinnými divochmi si jemná európska dáma rýchlo zvykne na úplnú nahotu dospelých a prestáva upadať do rozpakov. – V osemnástom storočí istý vysoko kultivovaný francúzsky gróf a grófka – neboli príbuzní – stroskotali a v nočnom úbore uviazli na neobývanom ostrove a čoskoro zostali nahí. Aj oni sa hanbili – tak týždeň. Potom ich na hota prestala trápiť a onedlho prestali na ňu myslieť.

Ešte nikdy ste nevideli oblečeného človeka. Nuž, veru ste nič nestratili.

No pokračujme v biblických kuriozitách. Prirodzene oča kávate, že Boh určite Adama a Evu nepotrestal za neposluš nosť, ako sa im vyhrážal, lebo nestvorili sami seba ani svoju prirodzenosť ani svoje pudy či slabosti, a teda nemohli do konale plniť ničie prikázania a nezodpovedali nikomu za svoje činy. Budete prekvapení, ale Boh potrestal Adama a Evu, ako sa im vyhrážal. Adam a Eva boli potrestaní a do dnes sa nájdu ľudia, ktorí ten zločin ospravedlňujú. Rozsu dok smrti bol vykonaný.

Ako ste postrehli, jediná osoba zodpovedná za priestupok dvojice unikla trestu, ba ešte sa stala katom nevinných.

U nás doma by sme si mohli dovoliť vysmiať sa takejto morálke, ale tu by to vyznelo ako ukrutnosť. Mnohí ľudia vedia rozmýšľať, ale v náboženských otázkach túto schopnosť nikto neuplatňuje.

Najrozumnejší ľudia Vám povedia, že ak človek počal dieťa, je jeho mravnou povinnosťou nežne sa oň starať, chrániť ho pred úrazom, brániť ho pred chorobami, obliekať ho, kŕmiť, trpieť jeho vrtochy, nedotknúť sa ho, iba ak láskajúcou rukou a v záujme jeho dobra, a nedopúšťať sa na ňom v žiadnom prípade svojvoľnej ukrutnosti. Boh zaobchádza so svojimi pozemskými dietkami deň čo deň, noc čo noc presne naopak. Ale tí istí najrozumnejší ľudia ochotne schvaľujú tieto zločiny, ospravedlňujú ich, odpúšťajú ich a rozhorčene vyhlasujú, že to nie sú žiadne zločiny, ak sa ich dopúšťa On. Náš domov je zaujímavý, ale nenájde sa v ňom nič, čo by bolo aspoň spolovice také zaujímavé ako ľudská myseľ.

Dobre teda, Boh vyhnal Adama a Evu z raja a nakoniec ich zavraždil. A jedine preto, lebo neposlúchli rozkaz, ktorý nemal právo im vydať. No ako uvidíte, nezastavil sa pri tom. Pre seba má jeden mravný zákonník a pre svoje deti celkom iný. Od svojich dietok požaduje, aby zaobchádzali s previnilcami spravodlivo a vľúdne a aby im odpustili sedemdesiatsedem ráz; zato on nezaobchádza spravodlivo ani vľúdne s nikým; prvému nevedomému a ľahkomyseľnému páru neodpustil prvý hriešik. Nepovedal im: „Tentoraz vám to prepáčim, dávam vám možnosť napraviť sa.“

Naopak! UzmysleI si, že bude trestať ich dietky po veky vekov, až do konca dní za malicherný priestupok, ktorý spáchali iní, prv ako sa ony narodili. Ešte vždy ich trestá. Mierne? Nie, ukrutne.

Nepredpokladáte, že by sa takáto Bytosť tešila veľkej úcte. Mýlite sa: svet ho volá najspravodlivejším, najčestnejším, najlepším, najmilovanejším, najzhovievavejším, najpravdovravnejším, najláskavejším, prameňom všetkej mravnosti. Tieto sarkazmy odznievajú denne po celom svete. Ale nie ako vedomé sarkazmy. Nie, ľudia ich berú vážne; vyslovujú ich bez úsmevu.

Koniec ukážky