Jozef Kroner: Neobyčajný testament

Copyright © Jozef Kroner, dedičia 2009

Fotografie © Jozef Kroner, dedičia 2009

Ako desiaty zväzok edície Kolotoč vydalo © Vydavateľstvo Európa, s.r.o., Bratislava 2009

Návrh obálky © Martin Vrabec 2009 

Grafická úprava a sadzba © Bee and Honey (www.beeandhoney.sk) 2009

www.vydavatelstvo-europa.sk

ISBN 978-80-89111-48-0

Pocítil som pálčivú bolesť v prsiach. Pochytil ma pocit úzkosti a strachu. - Tak, toto je koniec. Ľavá ruka mi tŕpne. Neležal som na nej? Nie, spal som horeznačky. Nemá prečo tŕpnuť. - Čítankový príklad infarktu. Pocit úzkosti, tŕpnutie. To nemôže byť nič iné.

Testament. Rýchlo testament. Čo komu odkázať? Nenadobudol som toho veľa. Televízor nech si zoberie opravár, čo ho pokazil. Piano nech si berie moje dieťa. Veď ono ho doničilo. A vôbec, to už nie je moja starosť, nech sa dohodnú.

Macal som v tme po pere. Nenašiel som ho. Moja posledná vôľa nebude teda na papieri. Znova som pocítil bolesť, zasa úzkosť a potom som kdesi padal. Bolesť akoby ustala a mne bolo dobre, akoby som sa vznášal na snehovom páperí. A zrazu nebolo nič. Nijaký pocit, iba akési slastné prázdno. Neviem, po akom čase som s námahou pootvoril oči. Akoby z hmly sa mi vynárala postava sediaca na peľasti mojej postele. Jej kontúry boli v žiare nejasné, akoby sedela proti slnku. Postupne sa žiara za ňou strácala a postava konkrétnela. V očiach mala zhovievavosť. Položila mi ruku na čelo a vľúdne prehovorila:

- Pokojne. Už je po všetkom, ani to nebolo také strašné, však?

- Po čom, po všetkom? - spýtal som sa. - Nerozumiem.

- Po trápení. Práve si prekročil hranicu života. Teraz už bude len ticho, nič, zabudnutie, koniec trápenia, zlôb a závisti. Tešíš sa?

- Neviem, ešte neviem. Nechaj ma chvíľu, nech si to v hlave urovnám.

- Daromné tvoje urovnávanie. Už je to tak. Si mŕtvy!!! Môžeš sa mi poďakovať, že to prebehlo rýchlo, bez trápenia a veľkých procedúr. Doktorov si nepotreboval. Oni často predlžujú utrpenie.

- Ty si smrť?

- Som. Uhádol si, - povedala s milým úsmevom. - Dobre sa cítiš? - opýtala sa po chvíli.

- Dobre, vlastne neviem... dobre, iba ľavá ruka mi tŕpne.

- To prejde. O chvíľu nepocítiš ani to. Srdiečko nevydržalo. Rozdával si ho prištedro a navyše, nivočil fajčením. No, nešanoval si ho. Nečuduj sa tŕpnutiu. A vôbec, keď počujem o tŕpnutí, ide ma vychytiť. Často ma volajú kvôli tomu a nakoniec sa ukáže, že ten hlupák si ležal na ľavej ruke a stŕpla mu. Zbytočne ma preháňajú. À propos, chceš ísť na pohreb?

- Na aký pohreb?

- No, predsa na svoj.

- A môžem?

- No, nie je to zvykom, ale tebe to umožním.

- Som iba v pyžame.

- Nič to, nik nás neuvidí.

Vzala ma za ruku a začali sme plávať vo vzduchu. Pripomínalo mi to sny, keď stačilo zatrepotať nohami ako baletka a lietal som okolo lustra, vyletel cez oblok a vznášal sa ponad stromy, elektrické drôty. Teraz som nemusel veľmi trepotať nohami a o chvíľu sme sedeli na múriku cintorína. V spomienke som sa vrátil do detstva, keď som takto sedel na múriku lekárnikovej záhrady a dával pozor, kým moji bratia kradli jahody. Začal som sa v očakávaní hniezdiť.

- Seď pokojne, - povedala suseda, - o chvíľu sú tu.

Sedela vedľa mňa dôstojne ako na tróne.

Mala pravdu. Z diaľky sa ozvala dychovka so smutnou melódiou.

- To je môj pohreb? - spýtal som sa.

- Čččt, ticho, - povedala. - Počúvaj a dívaj sa.

Spoza domu smútku sa vynoril pohrebný sprievod. Hudba znela čoraz silnejšie, ale zdalo sa, že čosi nie je v poriadku. Muzikanti sa nevedeli zjednotiť. Pozrel som prekvapene na susedku.

- To som si nezaslúžil lepšiu muziku?

- Nebuď citlivý. Nič si z toho nerob. Bastrombonista sa opil zo žiaľu. Mal ťa rád a tvrdil; že plakať do bastrombónu nechce, aby to nekazil. Požiadali iného, a nie sú zohratí.

Naozaj. Vypožičaný bastrombonista šiel mimo radu. Muzi kanti ho vysocali kopancami a on, potkýnajúc sa o hroby, akokoľvek sa usiloval, hral čoraz horšie. Napokon sa potkol o akýsi pomník a spadol. Zostal sedieť na starom hrobe a rozplakal sa.

Sprievod sa blížil. Pred truhlou šiel plešatý pán, ktorý niesol čierny zamatový vankúš. Na ňom svietili dva fliačiky.

- Čo je to? - obrátil som sa na susedku.

- Tvoje vyznamenania.

- To mohli niesť aj na niečom menšom, alebo v zamatovom vrecúšku, alebo mi to mohli pripnúť na chlopňu kabáta. Ozaj, v čom ležím?

- V smokingu, v tom si sa vždy každému páčil.

- To je dobre. Ale predsa len, na tom smokingu tie vyznamenania...

- Nerepci a dívaj sa!

- Veď nerepcem. Truhla je pekná, dubová. Trochu sa im ťažko nesie. A nebude mi tam pritvrdo?

- Nezmysel, máš tam stružliny.

- To je dobre, aj na takom som už spal. Ba často horšie. Pod mostom, a keď sa tam zjavili potkany, tak na strome.

- Na strome? Táraš!

- Neveríš, však? Porozprávam ti o tom. Máme toľko času?

- Len hovor. Sprievod sa ťahá pomaly.

- Keď som sa predieral do života, aby si rozumela, z toho hniezda, kde nás bolo dvanásť, každé, čo dospelo, muselo z chalupy. Mne sa veľmi nedarilo. Pracoval som do úmoru, ale zárobok nestačil ani na nasýtenie. Jediným mojím dedičstvom bol otcov mocný vojenský remeň, ktorým nás predtým tĺkol. Ním som sa uviazal o vetvu stromu a spal ako nikdy predtým ani potom. Tu a tam som ráno našiel na kabáte mramorový fliačik. Boli to ranné pozdravy vtákov a nedali sa vyprať.

- Dobre. Ale prečo sa ti nespalo tak dobre ani predtým ani potom? Nerozumiem tomu.

- Vidíš, ja som sa roztáral a už sú tu.

- Teraz sa dívaj. Vidíš ich naposledy.

Za truhlou kráčala moja žena s dcérou a bratmi Ludvikom a Janom. Kolegovia Anton s Karolom niesli veľký veniec. Odrazu Anton na chvíľu zastal a s napätým výrazom v tvári prevravel: - Preboha, však ja mám teraz nahrávanie v rozhlase. - Karol ho kútikom úst káral: - Načo berieš pohreb, keď máš rozhlas?!

Mnohí moji kolegovia sa vliekli v sprievode len z akejsi povinnosti. Mladá kolegyňa Eva, v peknej tmavej róbe, kývala bokmi v rytme hudby.

- To je pekné! - zakričal som.

- Nekrič, nepočuje ťa, - povedala smrť.

- Takto by to malo byť! - vykríkol som v nadšení. - Tancuj, Eva! To je ono! Poznáš predsa kar, - obrátil som sa na susedu.

- Poznám, ale iba z rozprávania. Ja nemám čas na popohrebné sedenia. Počula som iba, že to býva veselé. Po dňoch žiaľu, prečo nie?

- My ako deti sme s veľkým nadšením vítali pohreb a po ňom kar, - vysvetľoval som. - To sme sa vplietli medzi pohrebný sprievod, keď už bolo po všetkom. Vedeli sme dokonale rumádzgať za nebožtíkom, ktorého sme vôbec nepoznali. Hlavne, že nám dali žvacheľ jedla. Chvíľu sme nariekali, a potom sa veselili. Ani na svadbe to nezažiješ.

- Mám ti povedať vtip, ktorý rozprávala na kare vdova?

- Hovor. Sprievod ide pomaly pomedzi hroby. Máme ešte čas.

- Nuž počúvaj: Mladí manželia si povedali po sobáši, ušime si dve vrecúška a kto koho oklame, vhodí do vrecúška zrnko ryže. Prešli roky, prešli vojny, manželia už mali sedemdesiatpäť rokov a starký začal domŕzať:

„Starká, ukáž vrecúško!“

„Ale choď, starý somár. Nechaj vrecúško vrecúškom.“

„Ale no tak, ukáž.“

Naveľa, naveľa starká vytiahla vrecúško a obrátila ho. Bolo prázdne.

„Bože môj, to nie je možné. Ja vo svojom vrecúšku mám dvanásť zrniečok ryže a ty ani jedno. Júj, joooj,“ nariekal.

„Neskuč, starý somár! Ten ryžový nákyp cez vojnu z čoho, myslíš, som ti robila?“

To sa aj smrť na múriku natriasala smiechom.

- A tak to býva na karoch. Preto nechcem vidieť svoj kar. Starí Inkovia brali so sebou do záhrobia všetkých blízkych. Chudáci, ani po smrti nemali pokoj. Ženu mu tam prihlušili aj so služobníctvom. Ale dosť o tom. Už sú nad jamou. Začnú rečniť.

- Riaditeľ, aha riaditeľ. Konečne sa mi prihovára. Teraz ticho!

Fúkal vietor. Dal som si dlaň za ucho, aby som lepšie počul. Zachytil som iba úryvky. „ ... ty, ktorý si bol svetielkom v upracovanom dni človeka, odchádzaš. Prečo odchádzaš? Bol si...“ (závan vetra). Natŕčal som ucho, ale unikali mi zrejme najpodstatnejšie myšlienky.

„Milovali sme ťa...“

- Ale na plate si to neprejavil! - zakričal som.

Ešte čosi hovoril o tom, aká je to nenahraditeľná strata, a končil slovami:

„... nuž, taký je život, ale ty zostávaš medzi nami.“

- Akože, medzi nimi, čo to tára? Nechcem! – Odrazu som zdúpnel. - To nie je možné! Aj ten mi ide rečniť?

- Ticho, - upokojovala ma smrť. - Nechaj ich. Je to zaujímavé.

S papierom v ruke pristúpil nad jamu kolega, s ktorým sme sa posledné roky vôbec nerozprávali. Trasľavým hlasom začal: „Keď išiel tatko do sveta, pri tomto kľakol buku...“

- Bukovicou ti po chrbte! - skočil som mu do reči.

- Nevzrušuj sa, - povedala susedka. - Musí tak citlivo, dostane za to honorár.

- No dobre, ale: tatko mi do sveta neodišiel a pri nijakom buku nekľakal. Iba ak huby zbieral alebo oká kládol. Je to podvod.

- Ticho, náhodou pekne recituje. Jeho trasľavý hlas dojíma. Vidíš, koľkí plačú?

- Ty myslíš, že za mnou, alebo preto, že mi tatko išiel do sveta?

Recitátor skončil. Dubovú truhlu spustili do jamy a do uší mi udieral zvuk padajúcich hrudiek zeme. Zakryl som si uši dlaňami. Zvuk padajúcich hrudiek ma vždy boľavo zraňoval. Týmto zvukom som strácal blízkych, menej blízkych i vzdialených známych. Klepot hrudy zeme o rakvu sa mi stal akýmsi symbolom zvuku do nenávratna.

- Tak, to je koniec. Som v ríši Hádesa. Ozaj, - obrátil som sa na susedku, - jestvuje ríša Hádesa? Prečo tu ešte sedíme?

- Daj pokoj s ríšou Hádesa, - prevravela. - Vy, ľudia, ste si kadečo povymýšľali. Peklo, očistec, nebo. Niektoré náboženstvá si vymysleli prevteľovanie. Mravca nesmieš pristúpiť, muchu zabiť, lebo by si mohol pripučiť starú mater. Alebo krava, bohyňa Indov.

- Tomu by som sa ani nečudoval. Odkojila celé ľudstvo, lebo matky strácajú mlieko už po niekoľkých týždňoch. A tu nastupuje krava, aby udržala ľudský rod pri živote. Ináč by nás tu nebolo. Prestanem jesť hovädziu polievku a basta! - vyhlásil som rezolútne.

- Neskoro. Teraz už nebudeš nič jesť, a potom, z hovädzej polievky aj tak vzniká cholesterol. Aj to urýchlilo naše stretnutie.

Jamu medzitým zasypali. Pohrebný sprievod sa rozchádzal. Bastrombonista ešte stále plakal na starom hrobe. Na cintorí ne zostali okrem troch lopatárov onen zneuznaný muzikant a moje dieťa Zuzana.

- Zuza! - zakričal som. - Neplač! Dohovorili sme sa, že nebudeš rumádzgať. Nos ti sčervenie a nepristane ti to. Poď k nám na múrik!

- Hlúpneš, - povedala smrť. - Ona k nám nemôže. Má celý život pred sebou. Prežije síce chvíle, že zatúži po takomto múriku. Je to údel vás umelcov, ktorí sa zožierate, spaľujete sami seba. Nechaj ju!

- A to už budem bez nej?

- Žiaľ, bez nej. Ale vlastne s ňou. Ona je tvojím pokračovaním. Všetko dobré i zlé, ktoré si v láske vštiepil svojmu dieťaťu, zotrváva.

- Nie, to nemôžem pripustiť! Všetky moje vlastnosti? Zloby, vášne? To nechcem!

- Nech ich má. Tvoje vlastnosti sú ľudské a prirodzené. Aj ona bude raz robiť bilanciu svojho života a bude sedieť na múriku, zamýšľať sa práve ako ty. Žijúcich nechaj žiť. Poďme!

- Kam?

- Za tvojimi, ktorí odišli pred tebou. Chceš sa predsa stretnúť s matkou, otcom a súrodencami?

- A ty mi to umožníš?

- Nie je to zvykom, ale tým, ktorí sa mali v láske, umožním.

Plavným pohybom baletky sa odlepila z múrika a ja za ňou. S odvrátenou tvárou, dívajúc sa na svoje dieťa, skoro som narazil do elektrických drôtov.

- Dávaj pozor! Je to vysoké napätie, - napomínala ma.

Podletel som ich.

- Noó, - uznanlivo ocenila smrť môj manéver.

Netrvalo dlho a ja som ich zbadal. Najprv malých, boli čoraz väčší. Odrazu som ich všetkých spoznal. Sedeli pod starou hruškou-plánkou na kopci Grape, kúsok od domčúrika, kde nás mať zrodila. Otec sedel opretý o hrušku. Ruky mädlil medzi kolenami v akýchsi rozpakoch. Zosadli sme za veľkým kriakom hlohu. V závanoch vetra som začul hlások mojej drahej mamky:

Beliže mi, beli,

môj anjelik biely,

nedám si ťa, nedám,

ani za svet celý.

Haju, haju...

Nežne kolísala v konopnej plachte, zavesenej na drevených rázsochách, svoje dve ratoliestky, ktoré prvé stratila. Sestrička, ktorá zomrela sotva dvojročná, mala plavú hlávku položenú v maminom lone. Mať ju jednou rukou hladkala po zlatých vláskoch. Ferko s Tónom sedeli opodiaľ a ticho sa o čomsi zhovárali. Tí odišli zo života v dospelom veku.

- Mama!!! - nezdržal som sa. Prestala spievať a obrátila sa.

- Počula ma! Ona ma počuje! - vykríkol som.

- Pravdaže ťa počuje. Títo všetci ťa teraz počujú. Si s nimi v ríši Hádesa, ako ty vravíš.

Rozbehol som sa spoza kriaka k mamke. Kľakol som pred ňou a vrúcne bozkal jej drahú ruku. Štvornožky som prebehol k otcovi a pritisol som pery na jeho mozoľnatú ruku.

- Čože to robíš?! Nieže tak! Fajku si mi skoro z rúk vyrazil. Môže ťa popáliť. Vitaj teda!

Mať sa na mňa zahľadela a vraví: - Osivela ti hlávka, synček.

Smrť ostala sedieť za kriakom hlohu. Rukou naznačila, akoby chcela povedať: - Len pokojne, mňa si nevšímaj.

Odtrhla steblo trávy a žujúc ho, zadívala sa na riečku Kysucu.

- Tak si mi prišiel, - prevravela mať. - Myslela som, že ešte požiješ. Rada som, že ťa tu mám, ale mohol si ešte žiť.

- Nedalo sa, mama. Priveľa toho bolo na mňa.

- Vieš, prečo sa teším, že si tu? Teraz ti to môžem povedať. Keď si sa mi narodil, bol si slabučký. Potom ti, jedinému zo všetkých mojich dvanástich, vyšli prvé zúbky horné. Zľakla som sa. Babicuľa, stará vedma z kopaníc, mi vravela: „Alebo vám odvisne na šibenici, alebo bude povýšený.“

- Akože povýšený, však ho na vojne nepovýšili ani na frajtra. Ja som sa bál, že odvisneš. Vo vojne to bolo na dennom poriadku.

- Ale, starý, nemyslím na také povýšenie, ale že sa mu dostane veľa priazne a lásky. Tak sa nečuduj, že sa teším, keď si mi prišiel. Viem, nemal si to ľahké. Tá stará mala pravdu. Ešte som žila, keď ťa vyznamenávali všelijakými cenami.

- Drahá mať, radšej keby nevyznamenávali! Zažil som veľa ústrkov, závisti, neprajníctva a to najväčšmi bolí. Viete, keď hynul môj braček Ferko, a ťažko hynul, odprevádzal som ho po posledný výdych. Keď odchádza starý človek, je to čosi prirodzené, ale keď najmladšiemu zatvárate viečka, je to nepochopiteľné, kruté a nezmyselné. Zlomilo ma to tak, že som ochorel. Nazvali ma simulantom, podvodníkom. Viete, bôľ toho druhého veľa necitlivcov nemá v úcte. Moja drahá mať, vy ste ho zažili nemálo.

- Veru, dieťa moje. Najťažšie mi bolo, keď som si vás nemohla nasýtiť. Chodila som žobrajúc od dvora k dvoru, k sedliakovi, aby aspoň otrúb dali. Bola vojna. Burgyňu som vám piekla. Keby sa bol otec väčšmi činil.

- Čo ja, čo ja? Robil som, čo som mohol. - Gestikulujúc fajkou, bránil sa. - Zo severu na juh som presťahoval celý kŕdeľ. Moruše mohli oberať beztrestne. Nepatrili nikomu. Pre nich to bola veľká pochúťka. Bachorčeky im to zavše pokazilo, ale aspoň chvíľu nehladovali. A potom. Zemiaky som ich naučil kradnúť s takou dokonalosťou, že ani vňať nespadla. No, povedz, Jožo.

- Áno, otec. Treba sa opatrne, asi štyridsať centimetrov od vňate prehrabať ku krajným zemiakom tak, aby si koreň neporušil, zobrať dva, tri a jamku pozorne zasypať. Vňať zostane svieža a nik nič nezbadá.

- Vidíš, nevravím? Robil som, čo som mohol.

- Závisť je strašná vec, syn môj, - povedala mať so sklopenými očami. - Poznám ju. Hanbím sa, ale pocítila som ju často a mocne. Lenže závisť matky je trochu iná ako tá, o ktorej ty hovoríš. Keď som videla, že tá druhá matka má iba dva krky a dostatok, prenikal ma pocit závisti.

- Drahá mati, tento pocit závisti je posvätený láskou a nemáte sa prečo hanbiť. Hovorí sa o našom národe, že sme závistlivci. Ale nečudo, ak to má pôvod v biede.

- A čo myslíš, - obrátil sa na mňa otec, - koľko zožerie takých dvadsať angorských zajacov ďateliny? Ako dva kone, neuveril by si, - zahováral. - Nik nemôže nič povedať. Usiloval som sa. Matka dostala z tej vlny astmu. Priadla ju. Nuž ale Nemci dobre platili, lebo v Rusku im bolo zima a angorskú vlnu potrebovali. Čo som mal robiť? Ale poviem ti, ako dva kone. Neskôr, keď som videl, čo Nemci vyčíňajú, pohlušil som zajace. Pojedli sme ich a Nemci mrzli. Veď vieš, Paulus s celou armádou. Zožrali sme im futrá.

- Ale choď, starý, netáraj.

- No čo, no čo, nebolo tak? Počuj, Jožo, a videl si more?

- Ale čo máš zasa s morom? - zahriakla ho mať. - Nechaj ho, nech si vydýchne a rozpráva.

- Videl, otec. Aj som plakal.

- Pri mori? Prečo? Ja som vždy túžil vidieť more.

- Práve preto, otec. Vy ste mi zomreli a ja, vediac o vašej túžbe, keď som sa ocitol pri ňom, plakal som od ľútosti, že vám sa to nepodarilo.

- No a povedz, aké je? Vlny sú veľké?

- Daj pokoj s morom, - povedala mať. - Buď rád, že si sa neutokánil vo Váhu, pamätáš?

- Čo, na čo narážaš?

- No len povedz o tej plti.

- Nezačínaj zasa. Veď som to už niekoľkokrát rozprával. Aj ty si to musel počuť, - obrátil sa na mňa.

- Nie, otec, nepočul, - zaklamal som.

- Zasa to mám...?

- Porozprávajte, otec, - zaprosíkal som.

- Dobre teda. V Turanoch je veľká píla. Vieš o nej. Vtedy bolo možné z oravskej doliny alebo z horného Liptova splavovať plte za slušný peniaz. Mal som priateľa, Ludvik sa volal ako ja. Z Bešeňovej bolo treba splaviť plť až po pílu v Turanoch. Prihlásili sme sa teda. Neprezradili sme, že na plť ideme prvý raz. Vybrali sme si takú „sólo“, nie dvojitú. Na tú sme si netrúfali. Dvanásť korún sľúbili. Na tie časy to bol slušný peniaz. Za to si dostal baranca, dohánu i dačo vypiť. Nuž, zlákalo nás to. Tvárili sme sa ako starí pltníci.

„Ludvik,“ vravel som hlasno, aby všetci počuli, „ideš k predniemu či zadniemu?“

Urobil som dojem, lebo vedúci, čo prideľoval plte, pokojne sa obrátil a šiel k ďalším. Potom sme sa pošušky radili, kto teda pôjde k prednému a kto k zadnému veslu. Nakoniec som sa postavil k prednému ja. Mocne som zabral. O chvíľu sme sa ocitli v strede prúdu. Keď nás unášalo, chcelo sa mi odrazu spievať. Nikdy potom som nezažil krajší pocit, i keď trval krátko, lebo Ludvik zadným veslom posúval plť „došréga“.

„Naopak, ťahaj naopak!“ zareval som.

Ludvik mal oči vystrašené a naozaj ťahal opačne ako ja. O chvíľu naša plť išla priečne po Váhu, takže ja som udieral veslom o jeden breh a on o druhý. Môj predok plte sa ocitol na akomsi kameni a odrazu bol Ludvik predný a ja zadný vesliar. Takto sme sa vystriedali ešte párkrát. Plť sa po Váhu krútila ako v rytme valčíka. Niekoľkokrát sme narazili na skaly, bočné brvná sa uvoľňovali a z našej plte vznikol pekný vejár. Ludvik stratil veslo a preskakoval z brvna na brvno ako opica, pričom kričal: „Tak, teraz je to už len na tebe. Ja nemám veslo.“

Blížili sme sa k píle v Turanoch. Kotvilo tam veľa pltí. Akýsi vedúci nám dával píšťalkou pokyny, kde máme pristáť.

Zažmúril som oči, lebo pristáť, kdeže. Boli sme radi, že ešte vôbec ideme. Odpovedal som mu pískaním a tváril sa, že je všetko v poriadku. Ludvik čosi ticho hundral, akoby sa modlil. Prefrnkli sme popri píle, bezmocne lomcujúc veslom a zastali sme tri kilometre pod Turanmi. Po celý čas po brehu s nami utekalo asi šesť chlapov. Radili aj brýzgali nám. Daromné boli ich rady.

„Vieš plávať?“ spýtal som sa Ludvika.

„Viem,“ odpovedal.

Náš vejár našťastie pristál o vyčnievajúcu skalu a zastal. Hodili sme sa do vody a plávali na náprotivný breh ako žaby. Počuli sme iba za sebou: ,,Ancikrista vášho! Zabiť vás je málo!“

Nečudo. Celú plť museli koňmi po jednom brvne potom vyvážať do Turian. Šli sme domov pešo, ale nie po ceste. Báli sme sa, aby nás tí zlostní Turanci nelapili. Šliapali sme po okraji lesa mokrí, neskoršie po podvaloch popri štreke. Ludvik po jednej koľajnici a ja po druhej. Hanbili sme sa na seba pozrieť a vedeli sme, že pltníčiť viac nebudeme.

- Priznám sa ti, kým tá plť šla ako-tak, dumal som, čo by to bola za krása plaviť sa až do mora. Lenže s takým zadným veslárom, ťažko. A povedz, more je modré či čierne? Akej je farby?

- Videl som viacero morí. Ťažko povedať, akej je farby. Podľa toho, aká je obloha. Prvé more, čo som videl, bolo Čierne more. Mne sa ale nezdalo čierne. Najviac sa mi páčilo Stredozemné, v Juhoslávii alebo v Taliansku. To je, akoby ste sa dívali do akvária. Vidíte do hĺbky niekoľko metrov.

- Aj ryby?

- Aj, a koľko!

- Ako pod haťou v Kysuci? Pamätáš, brával som ťa so sebou. Na dlhej palici som mal drôtenú slučku a vytiahol som rybu, na ktorú som mal chuť.

- Ale prestaň, otec, - prevravela mať. - Nechaj ho, nech rozpráva. Ako sa majú ostatné deti, Marka, Hanka, Margita, Zuzka, Ludvik, Jano? Ako sa mi majú?

- Ani neviem, mať moja. Vy ste boli akýmsi spojivom medzi nami. Ako ste nám odišli, redšie sa vídame. Vieme o sebe, že sme ako-tak zdraví, tu a tam sa jeden druhému ohlásime a to je všetko. Marka stále skučí na žalúdok. Vraví, že Vianoc nedožije, a už sú to sedemnáste, čo ju počúvam. Nahradila vás obetavosťou vaša najstaršia. Chráni nás ako kvočka.

- Veď dobré dieťa to bolo. Ibaže mi je ľúto, že ušla z toho kláštora.

- Ale hybajže s tvojím kláštorom. Dobre urobila, že ušla. Ozaj, - obrátil sa na mňa otec, - vieš, čo Marka povedala tej abatiši, sestre predstavenej, keď ju po rokoch stretla v akomsi meste?

„Sestra“, vraví abatiša Marke, „veď ty si neprijala ani požehnanie Pána.“

„Ale prijala“, pokojne odpovedala Marka. „Už vie povedať aj mama,“ - a ukázala dieťa vo vozíku.

- No a ty sa z toho smej, - pohoršene zahriakla otca mať.

- Náhodou správne učinila. Darmo, moja krv. A počuj, synu, loď si videl? Veľkú loď?

- Videl, otec, najväčšiu, akú dovtedy postavili. Anglická Queen Mary. Pomenovali ju po anglickej kráľovnej Márii. Po anglicky kráľovná je Queen

- Počuješ to, starká? To ja som mal tú plť nazvať po tebe. Plť Mariša.

- Ale prestaň tárať! - zahriakla ho mama s úsmevom. - Vždy ti chodili po rozume samé hlúposti.

Odrazu zvážnela. Prižmúrila jedno očko a zadumala sa.

- Tým, že si mi ty prišiel, už vás tu mám vlastne polovicu. Šiestich. Vieš, mať by nemala strácať deti. Mala by ona najskôr odísť, lebo ináč je to nepredstaviteľná bolesť. Všetkým by som vám dopriala života. Môj život nebol ľahký, veď to vieš. Ale nech bol akýkoľvek, vy ste mi ho robili krajším.

- Taký kŕdeľ, drahá mať, nosiť pod srdiečkom a potom v ňom, kde ste nás vy vo svojej láskavosti mali, aj ono veľa vydržalo.

- Nemalo čas na únavu, moje dieťa. Veď keď som ktorési z vás zrodila, o tri hodiny som prala. Nik neuverí. To láska dodala síl.

- Fíha, - hovorí otec, vidiac moje dojatie. - Nikdy som ťa takto nepočul. Hovoríš ako básnik. Mne si takto pekne nikdy. Kde sa to len v tebe berie? Pozrimeže...

- Ty nič nevrav! Nikdy si o také reči nestál. O takom som vždy sama v kúte dumala. Ty si sa k deťom blížil iba vtedy, keď si sa chcel pohrať, alebo keď si ich trestal. Ani si často nevedel, za čo.

- A ktože by skúmal, aký má kto podiel viny? Zobral som to do radu a tĺkol. Ony si vždy našli príčinu, že za čo. A vidíš, vychoval som ich, ako sa patrí, nemôžeš nič povedať. Ale, nechajme to. Jožo, aj si sedel na tej kráľovnej Márii? Aj si sa viezol?

- Nie, otec, iba som sa po nej prešiel, lebo tá už stála v prístave a slúžila ako múzeum.

- Loď a múzeum? Vidíš, to nie je zlá myšlienka. Z tej plte pod Turanmi tiež mohli urobiť múzeum, lebo takô sa nikomu nepodarilo pred nami ani po nás. Ja by som pri prednom vesle vyberal vstupné. Ludvik by musel skákať po brvnách, akože hľadá to stratené veslo.

- Vravím, samé hlúposti mu chodia po rozume, - prerušila ho mať s milým úsmevom. Bolo na nej vidieť, že otcove táraniny vždy rada počúvala.

- A to naozaj by si ju po mne nazval Plť Mariša?

- Akože, to by pod Turanmi vznikol aj bufet U Mariši.

- Vravím, večne tára. Ešte toto ti chcem, synček. Vieš, prečo sa mi od vás ľahšie odchádzalo? Teraz ti to môžem prezradiť. Celý môj život bol poznačený neistotou, strachom a úsilím nasýtiť vás. Zbierala som huby, kvety. Chodila som s nimi do mesta, aby som si vás uchránila. Ty ani nevieš, aká to bola bieda. A odrazu ste mi nehladovali. Všetko sa zmenilo. Nemuseli sme viac žobroniť u pánov a mohla som si vás dosýta nachovať.

- Áno, moja drahá. Vy ste prežili dve vojny, veľa neľudskej biedy. Vy teda máte právo súdiť dobu a požehnávať túto, kde ste prestali trpieť, kde ste stratili strach, kde sme vám my, vaše deti, mohli vynahradiť všetko vaše utrpenie. Teraz sa vám ja k čomusi priznám. Viete, že podnes mám najradšej, keď už hovoríme o hlade, hlavu zo sliepky?

- Ale veď tú som ja vždy jedávala.

- Veď práve. Deťom ste rozdelili všetky dobré kúsky a vám zostala iba hlava. Tvrdili ste, že je to najlepšie. Vedeli sme, prečo to robíte. A tak ja som s veľkou chuťou vždy požieral hlavu, čiastočne som uveril, že je to najlepšie, a neskoršie z akejsi úcty k vašej materinskej obetavosti.

- Ale choďte s vašimi hlavami. Zasa ste sa dáko rozcítili. A je to pravda, - prerušil nás otec, - že na mori môžu byť vlny ako dvanásťposchodový dom? Však tú loď môže obrátiť a ľudia by cestovali hore nohami.

- Aj také sa už stalo, otec.

- Vždy som si predstavoval, že hyniem na mori. A ja som sprosto umrel v špitáli. Spomínaš si? Prišiel si v predvečer, oholil si ma takým strojčekom na elektriku. Ja som ti vravel, že mi puchnú nohy. Ušúľal som si cigaretu, ale nedofajčil som ju ani do polovice. Kdesi som padal. Viem, moja posledná myšlienka bola, aby som im nespálil paplón.

- Na paplón si myslel?

- Ale myslel som aj na vás, lenže sestry boli prísne. Potom som myslel len na vás. Počul som hudbu, krásnu hudbu. Aj na angorské zajace som myslel.

- A na mňa nie? - prevravela mať.

- Ale ba, aj na teba som myslel, ale osemnásť rokov som na teba márne čakal. Vieš, že mi chýbalo to tvoje vrčanie? Darmo, zvyk je zvyk. A pritom si sa stále zberala zomrieť. Však sa pamätáš, čo ti povedali deti, keď ti kúpili akési čierne šaty a ty si vyhlásila, že tie ti budú už do hrobu. Myslím, Fero ti povedal „Mamo, tých do hrobu ste už zodrali zo pätnásť“.

- Za tebou som sa ponáhľala. Veď ani čaj si si nevedel uvariť. Bála som sa, ako tu budeš bezo mňa, - povedala laškovne.

- Veď, veď, - pozrel na mať a začal bafať z fajky, aby zakryl dojatie. Obrátil sa na mňa: - Je to pravda, že Eskimáci svojich nevládnych starcov zatvárali do snehových domčúrikov? Dajú mu trocha potravín, on to poje a zhasne. Nuž, v takých podmienkach, ako žijú Eskimáci, je starý človek na príťaž. Ozaj, rozmýšľal som, do čoho by ste ma vy zavreli? Hádam do jednej z tých opustených klietok po angorských zajacoch. Keby ste mi tam dali veľa dobrej slivovice, aj by som nedbal. Lenže ďatelinu ja nežeriem. Koľko ráz som závidel mojim zajacom, keď som ja nemal čo do úst. Joj, vieš, koľko zožerie takých dvadsať angorských zajacov?

- Ale to si už rozprával. Ako dva kone. Nechaj ho oddýchnuť. A o mori už prestaň, už ste aj loď obrátili hore dnom. To by hádam stačilo.

Bratia Tono s Ferom s pootvorenými ústami počúvali v údive, o čom sa to zhovárame. Nečudo. Mali ma v akejsi úcte. Neskákali do reči. Iba zavše jeden i druhý pokrútili v obdive hlavami. Požil som dlhšie ako oni, mal som teda viac skúseností a s otcom som si mohol zasvätene porozprávať o kadečom.

- Vieš, čo ma, syn môj, na tebe celý život mrzelo? - začal novú myšlienku otec. - Nenaučil si sa hrať mariáš. Vždy som sa na vás tešil, mojich synov, že na Vianoce vyhrám od vás dáku korunu, o ktorej sa mať nedozvie.

- Počuješ ho, už je zasa pri kartách, a vraj do klietky po angorských zajacoch, jój, - prevravela mať so smiechom. - Neboj sa, nedala by som ti uhynúť. Vopchala by som ti tam zavše kastról s demikátom. Ten si mal najradšej.

Moja plavovlasá sestrička, sotva dvojročná, ktorá mala doteraz hlávku v maminom lone, zvonivo sa rozosmiala. Pobavilo ju harkanie rodičov. Zažiadalo sa mi položiť si, čo len na chvíľu, hlavu do lona drahej matere.

- Dobre je s vami, veselo. Na všetko ste sa vedeli dívať z tej krajšej stránky. Ja ten dar mám asi po vás, moji milí. Ani netušíte, ako ste obaja zostali v nás. Je v tom akási večnosť, nesmrteľnosť. Odpusťte, - zarazil som sa. - My sme už mŕtvi, ale mám na mysli nesmrteľnosť ľudského úsilia, lásky, viery v onú nesmrteľnosť.

- Fíí, ako múdro sa rozrečnil, rozvášnil, až sčervenel. Nezdá sa mi jeho farba. Nože, mať, chyť mu čelo.

Matka mi položila ruku na čelo, rýchlo ju odtiahla a v napätí prevravela: - Dieťa moje, ty ešte patríš do života. Nemôžeš tu zostať, ty si ešte živý. Hneď si sa mi akosi nezdal.

- Akože do života? - spýtal som sa a pocítil som akýsi vnútorný nepokoj. Obzrel som sa na smrť. Tej už za kriakom hlohu nebolo.

- Drahá mať, ak je tak, teším sa, že budem môcť počúvať spev vtákov na brieždení, vítať deň, vidieť slnko. Ľúto mi je, že to hovorím pred vami, ale život, akokoľvek ťažký, predsa je len pekný. Bude mi veľmi smutno za vami.

Odrazu sa mi začali vzďaľovať. Letel som od nich. Rukou akoby som ich chcel ešte dočiahnuť. Vykríkol som: - Ja prídem, naisto prídem, tu ma čakajte. Zbohom, milí, nelúčime sa nadlho.

- Choď pozrieť more, potom porozprávaš, - začul som otca.

- Tak, už je po najhoršom, - počul som hlas akoby z diaľky.

Pootvoril som oči a videl sympatickú tvár v bielom plášti.

- Vás som už kdesi videl, - povedal som polohlasom.

Lekár držal v ruke injekčnú striekačku. Výraz mal vľúdny, celkom ako smrť.

- Kde som to? - spýtal som sa.

- Nebojte sa, ste v dobrých rukách. Srdiečko trochu zahaprovalo.

- Prečo ste ma ešte chvíľu nenechali u tých mojich? Tak pekne bolo s nimi... Teda, predsa je to pravda. Zasa musím do života.

Moja učiteľka

Kysuce. Moje rodné Kysuce, ešte neobjavená krása, pre mňa najkrajšia na svete. Precestoval som veľa krajín, ale neobjavil som väčšiu krásu.

Nečudo, že Palárik sa usadil v Rakovej na Kysuciach, že Jilemnický sa zaľúbil do kysuckých dolín, že doktor Hálek venoval veľkú časť svojho života kysuckému ľudu, že mnoho vzácnych ľudí priťahovali biedne Kysuce. V srdci každého Kysučana majú pomníček vďaky.

Ja idem teraz vravieť o nemenej slávnych Kysučanoch v mojom rodisku na Staškove, o učiteľskej rodine Remešíkovcov.

Mnohí z nás podchvíľou nemali spolužiačika v lavici.

- Kde je Jano? - spytovali sme sa.

Jano, môj sused v lavici, z oščadnických kopaníc, chýbal už celé dva týždne. Potom nám pani učiteľka Remešíková plačúc oznámila: - Tak, nášho Janíčka už niet. Zomrel na suchoty.

V ten školský rok nám takúto boľavú správu oznámila ešte tri razy.

- Detičky moje, - prevravela raz veľmi vážne učiteľka. - Každá z vašich matiek nájde za hrsť fazule a dáky zemiačik. Pod pazušku si uchyťte polienko dreva, toho máme našťastie dostatok, a prineste si misočku alebo tanierik. Biedni sme všetci, ale takto ďalej nemožno. Budeme si variť sami. Nedám si vás!

Už vo veku skoro kmeťa obchádzal som starú školu, ktorá doslúžila. Moja rodná dedinka sa pýšila novou školskou budovou. Sadol som si na schody pri starej škole a zaspomínal som. Vŕšok Grapa bol predo mnou, dokonca jabloň-plánka, trochu zostarnutá, stála ako kedysi.

Naša drahá učiteľka stihla popri učení navariť fazuľovú polievku a kŕmila nás, aby ani jedno miesto v lavici neostalo prázdne. Nech mi moja drahá mať odpusti, ale fazuľová polievka učiteľky Remešíkovej mi chutila väčšmi ako všetko ostatné. Chránila si nás táto vzácna žena, ako sa dalo. Naučila nás mnohým múdrostiam.

Brávala nás na Grapu a poúčala, čím všetkým sa možno živiť. Oberali sme hloh, šípky, trnky, plánky.

- Čaj, detičky, môžete uvariť hoci z lístkov jahody. Na rany je najlepší repík. Púpava je tiež užitočná. Z jej kvetu sa robí vzácny med. Táto modrá kvetina je pľúcnik lekársky. Šťaveľ, ten môžete jesť i za surova.

- To my už dávno jeme, - vykríkol Ondro.

- Toto je rasca, - pokračovala učiteľka. - Keď dozrie, doneste ju mamkám. Uvaria vám rascovú polievku. Bohatá je naša kysucká dolina, žiaľ, iba na tieto dary. Aj hríbov tu rastie hojne, lenže k všetkým týmto dobrotám patria veci, ktorých sa nám nedostáva. Skúpa je naša zemička. Tie švíky poľa nás ťažko uživia.

- Detičky, - inokedy povedala, - ak máte doma starú vidličku, treba ísť do rieky Kysuce a skoro pod každým kameňom nájdete hlaváča alebo mrenku. Nabodnite ju a upečte.

Pravdaže, každý z nás našiel doma vidličku a na brodoch riečky bolo vidieť zadočky detí pozorne dvíhajúcich kamene. Prudký pohyb rukou znamenal úspech.

Od tej doby v triede pani učiteľky Remešíkovej nebolo ani jedno miesto v lavici prázdne.

Koniec ukážky