C. S. Lewis

Kroniky Narnie 

Princ Kaspián

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Ilustrácie Pauline Baynesová

Prince Caspian Copyright © CS Lewis Pte Ltd 1951

Inside illustrations by Pauline Baynes copyright © CS Lewis Pte Ltd 1951

Cover art by Cliff Nielsen, copyright © CS Lewis Pte Ltd 2002

Slovak Edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava 2005

Translation © Patrick Frank 2005, 2014

ISBN 978-80-556-1046-7

Venované Mary Clare Havardovej

Prvá kapitola

Ostrov

Kedysi dávno žili štyria súrodenci: Peter, Susan, Ed-
mund a Lucy. Zažili neuveriteľné dobrodružstvá, o ktorých sa píše v knihe Lev, šatník a čarodejnica. Podarilo sa im dostať do čarovnej skrine a ocitli sa v celkom inom svete, ako je ten náš. Stali sa v ňom kráľmi a kráľovnami krajiny nazývanej Narnia. Vládli v nej dlhé roky, no keď sa napokon vrátili do nášho sveta, zdalo sa, akoby to celé netrvalo ani minútu. Tak či onak, nikto si nevšimol, že kamsi zmizli, a oni sami to nepovedali nikomu okrem jedného veľmi múdreho starca.

Stalo sa to pred rokom nášho času. Teraz všetky štyri deti sedeli na lavičke na železničnej stanici, obklopené kuframi a taškami. Vracali sa do školy. Až po túto prestupnú stanicu mohli cestovať spolu, no teraz mal o pár minút prísť vlak, ktorý odvezie dievčatá, a o pol hodiny druhý, ktorým pôjdu do inej školy chlapci. Prvá časť cesty im pripadala skoro ako súčasť prázdnin, no teraz, keď sa pomaly začínali lúčiť a onedlho sa mali rozísť, všetci cítili, že prázdniny sa definitívne končia. Premáhali ich pochmúrne myšlienky zo začiatku nového školského roka a nik vlastne nevedel, čo by mal povedať. Lucy mala prvý raz v živote bývať na internáte ďaleko od domova.

Bola to prázdna, ospalá vidiecka stanica a na peróne okrem nich takmer nik nebol. Lucy náhle zjojkla ako človek, ktorého nečakane uštipne osa.

„Čo je, Lu?“ spýtal sa jej Edmund, no potom aj on hlasno zalapal po dychu.

„Čo to vy dvaja...“ začal Peter, v polovici vety si to však rozmyslel a pokračoval niečím celkom iným: „Pusti ma, Susan! Čo to robíš? Kam ma to ťaháš?“

„Ani som sa ťa nedotkla,“ namietla Susan. „Ale niekto ťahá mňa! Ojoj! Prestaňte, jasné?“

Všetci si všimli aj to, že sú bieli ako stena.

„Aj ja som zacítil to isté,“ vyhlásil Edmund zadychčane. „Akoby ma niekto kamsi ťahal. Bolo to desivé... Oj! Už je to tu zas!“

„Aj mňa to ťahá,“ prisvedčila Lucy. „Bože, ja to už nevydržím!“

„Len žiadnu paniku!“ zvolal Edmund. „Všetci sa chyťme za ruky. Ten pocit poznám. Je to mágia. Rýchlo sa pochytajme!“

„Áno,“ súhlasila s ním Susan. „Chyťme sa za ruky. Bože, kiežby to prestalo... Au!“

Sekundu nato sa im priamo pred očami rozplynula batožina, lavička aj celá stanica. Všetky štyri zadychčané deti, držiace sa pevne za ruky, sa namiesto toho ocitli v akomsi lese. Bol taký hustý, že ich zo všetkých strán pichali konce konárov a nemohli sa takmer ani pohnúť. Pošúchali si oči a zhlboka sa nadýchli.

„Ach, Peter!“ zvolala Lucy. „Myslíš, že sme sa vrátili do Narnie?“

„Môžeme byť kdekoľvek,“ odvetil starší brat. „Cez tie stromy nič nevidím. Poďme niekam na otvorené priestranstvo – teda ak tu vôbec nejaké je.“

S istými ťažkosťami, najmä s rukami popŕhlenými od žihľavy a dopichanými od tŕňov, sa prebojovali z najhustejšieho krovia. Vonku ich čakalo ďalšie prekvapenie. Všetko tam bolo oveľa jasnejšie a po pár krokoch sa ocitli na kraji lesa, kde sa začínala piesočnatá pláž. Iba niekoľko metrov od nich omývali piesok vlnky pokojného mora. Boli také jemné, že nevydávali takmer nijaký zvuk. Na dohľad sa nenachádzala nijaká iná súš a na oblohe nebolo vidno ani mráčika. Deti zastali a zhlboka sa nadýchli morského vzduchu.

„No teda!“ zvolal Peter. „Toto fakt nevyzerá zle.“

O päť minút sa už spolu naboso brodili v priezračnej plytkej vode.

„Naozaj je to lepšie ako sedieť v zatuchnutom vlaku smerujúcom naspäť k latinčine, francúzštine a algebre!“ súhlasil s bratom Edmund. Potom nejaký čas nikto nič nevravel, iba sa šťastne špliechali a hľadali kraby a garnáty.

„Je tu fakt pekne,“ vyhlásila napokon Susan, „ale aj tak by sme si mali pripraviť aspoň nejaký plán. Onedlho sa napríklad budeme chcieť najesť.“

„Máme predsa sendviče od mamy,“ namietol Edmund. „Aspoň ja ich teda mám.“

„Ja nie,“ priznala sa Susan. „Ostali v taške na peróne.“

„Rovnako ako moje,“ pridala sa k nej Lucy.

„Ja mám svoje vo vrecku kabáta – tam, na kraji pláže,“ povedal Peter. „To znamená, že musíme rozdeliť dva obedy medzi štyroch. No, nebude to bohviečo.“

„Momentálne by som sa skôr niečoho napila,“ poznamenala Lucy. „Zatiaľ som skôr smädná ako hladná.“

V tej chvíli si aj všetci ostatní uvedomili, že sú poriadne smädní. Niet sa čomu čudovať – každému vysmädne, keď sa nejaký čas brodí v slanej vode pod páliacim slnkom.

„Sme tu ako stroskotanci z lode,“ prišlo na um Edmundovi. „Tí v knihách vždy nájdu na ostrove prameň čistej sladkej vody. Asi by sme ho mali začať hľadať.“

„To znamená, že musíme ísť naspäť do tých kriakov?“ zhrozila sa Susan.

„Ani náhodou,“ odvetil Peter. „Ak tu sú nejaké potoky, ústia do mora, takže stačí vyraziť po pláži a skôr či neskôr na nejaký naďabíme.“

Vyšli teda z vody a vykročili po mokrej hladkej pláži až takmer k lesu. Piesok bol suchý a pichľavý, nepríjemne sa im lepil na nohy a škriabal ich medzi prstami, takže sa Susan a Peter zasa rýchlo obuli. Edmund a Lucy by boli radšej pokračovali v prieskume ostrova bosí a nechcelo sa im ani nosiť topánky v ruke, no Susan im pripomenula, že nechať ich tam by bolo nesmierne hlúpe. „Už by ste ich nemuseli znova nájsť,“ zdôraznila, „a ak tu ostaneme až do noci, keď sa ochladí, budú vám chýbať.“

No a tak sa obuli aj obliekli a vykročili po úzkom páse piesku medzi morom a lesom. Až na občasné zaškriekanie nejakej tej čajky tam panovalo hlboké ticho. Les po ich pravici bol taký hustý, že doň vlastne nebolo vidno, a nič sa v ňom nehýbalo. Neboli tam vtáky, ba ani hmyz.

Ulity, morské riasy a veternice, drobné kraby v kalužiach pri hladine a podobné veci sú fajn, no ak vás sužuje smäd, onedlho vás prestanú zaujímať. Po príjemne chladivej vode mali všetky deti pocit, že topánky na nohách ich priam pália, také boli rozpálené a každým krokom ťažšie a ťažšie. Susan a Lucy si museli niesť aj pršiplášte. Edmund si položil kabát na lavičku tesne pred tým, ako ich premohla mágia, no Peter ho mal v tej chvíli na sebe, takže chlapci sa zasa striedali v nosení ťažkého zvrchníka.

Pobrežie postupne začalo zahýbať doprava. Asi o štvrť hodiny neskôr, keď prekonali skalnatý výbežok siahajúci až do vody, narazili na ostrú zákrutu. Za ňou už boli vlastne chrbtom k pláži, na ktorú vyšli z lesa, a pred nimi sa za pásom vody rozprestieralo iné pobrežie s podobne hustým porastom.

„Ktovie, či sme na ostrove alebo či sa onedlho dostaneme na druhú stranu,“ poznamenala Lucy.

„Ťažko povedať,“ vyhlásil Peter a spoločne sa plahočili ďalej. Nikomu nebolo veľmi do reči.

Breh, po ktorom kráčali, sa čoraz viac blížil k protiľahlému pobrežiu, takže pri každom výbežku čakali, že už konečne nájdu miesto, kde sa dá prejsť na druhú stranu. Zakaždým ich však čakalo iba ďalšie sklamanie. Napokon dorazili k niekoľkým skalám, na ktoré sa liezlo dosť ťažko, a keď sa na ne konečne vyštverali, Edmund zlostne zvolal: „No dofrasa! Je to nanič. Do toho lesa oproti sa nedostaneme. Sme na ostrove.“

Bola to pravda. Na tomto mieste bol kanál, deliaci obe pobrežia, široký iba asi tridsať alebo štyridsať metrov, no jasne videli, že sa nachádzajú na jeho najužšom bode. Pobrežie hneď za ním opäť odbočovalo doprava a v diaľke za kanálom sa lesklo otvorené more. Bolo tiež zrejmé, že už prešli vyše polovice cesty okolo ostrova.

„Pozrite sa!“ zvolala náhle Lucy. „Čo je to?“ Ukazovala pritom na dlhú striebornú stužku, kľukatiacu sa cez pláž.

„Potok! Potok!“ skríkli ostatní a napriek únave nadšene zoskočili zo skaly a rozbehli sa k sladkej vode. Vedeli, že bude pitná až ďalej od pobrežia, a tak bez váhania vykročili k miestu, kde potok mizol v lese. Stromy tam rástli rovnako husto ako všade inde, no nemohli rásť aj priamo v hlbokom koryte, takže sa nad potokom vytvorilo čosi ako zelený tunel. Pri prvej trocha čistejšej zátočine zastali, kľakli si a poriadne sa napili. Nezabudli si pritom osviežiť aj tvár a namočiť ruky až po lakte.

„A teraz,“ ozval sa Edmund, „čo s tými sendvičmi?“

„Nemali by sme si ich radšej odložiť?“ navrhla Susan. „Neskôr ich možno budeme potrebovať viac ako teraz.“

„Kiežby sme aj teraz, keď už nie sme smädní,“ podotkla Lucy, „dokázali zabúdať na hlad rovnako, ako keď sme zomierali od smädu.“

„Ale čo s tými sendvičmi?“ spýtal sa Edmund znova. „Nemá význam dlho si ich schovávať, lebo sa môžu pokaziť. Nezabúdajte, že je tu oveľa teplejšie ako doma a už ich nosíme po vreckách pekných pár hodín.“

A tak napokon vybrali oba balíčky s jedlom a rozdelili si ho na štyri porcie. Nikto nedostal ani zďaleka toľko, koľko by chcel, no aj tak to bolo oveľa lepšie ako nič. Nato sa pustili do debaty o tom, čo budú jesť neskôr. Lucy navrhla, aby sa vrátili na pobrežie chytať garnáty, ostatní jej však pripomenuli, že nemajú sieť. Edmund zasa vravel, že môžu na skalách zbierať vajcia čajok, no keď sa nad tým zamysleli, nik si nespomínal, že by cestou nejaké videl, a navyše by ich aj tak nemali ako uvariť. Peter si pomyslel, že ak sa niečo rýchlo nezlepší, nakoniec budú radi, ak si nejaké dajú hoci aj surové, no nenachádzal nijaký rozumný dôvod na to, aby to vravel aj nahlas. Susan vyhlásila, že urobili chybu, keď zjedli sendviče tak skoro. Takmer sa kvôli tomu strhla hádka.

„Pozrite sa,“ povedal napokon Edmund, „v skutočnosti môžeme a vlastne aj musíme urobiť jediné: preskúmať ten les. Pustovníci, potulní rytieri a podobní ľudia vždy vedeli v lese z niečoho vyžiť. Živili sa lesnými plodmi, korienkami a tak podobne.“

„Akými korienkami?“ chcela vedieť Susan.

„Vždy som si myslela, že jedli normálne korene stromov,“ poznamenala Lucy.

„Prestaňte!“ zahriakol ich Peter. „Ed má pravdu. Musíme aspoň niečo skúsiť, a toto bude rozhodne lepšie ako vracať sa do toho úpeku na pláži.“

Preto všetci vstali a vykročili proti prúdu. Nebolo to ľahké. Pod niektorými konármi sa museli hrbiť, iné zasa preliezať, a z času na čas sa doslova predierali cez rododendrony a podobné rastliny. Šaty mali dotrhané od tŕňov, nohy mokré od vody v potoku a stále nepočuli nijaké zvuky okrem tých, ktoré vydávali oni sami. Všetci štyria už boli takmer na smrť vyčerpaní, keď odrazu zacítili fantastickú vôňu a vysoko na pravom brehu potoka zazreli čosi farebné.

„No teda!“ zvolala Lucy. „Ak ma oči neklamú, je tam jabloň!“

Nemýlila sa. Spoločne vyliezli hore strmým brehom, predrali sa cez akési ostružiny a ocitli sa priamo pred prastarým stromom obsypaným zlatožltými jablkami, takými sladkými a šťavnatými, ako si len človek môže želať.

„A nie je tu iba jedna,“ vyhlásil Edmund s plnými ústami. „Pozrite sa tam a tam!“

„Veď ich tu musia byť celé desiatky!“ povedala Susan, zahadzujúc ohryzok a odtŕhajúc si ďalšie jablko. „Asi tu rástol jabloňový sad. Muselo to byť veľmi, veľmi dávno. Medzičasom to tu zarástlo a zdivelo.“

„Tak potom tento ostrov musel byť kedysi dávno obývaný,“ dodal Peter.

„A čo je toto?“ spýtala sa Lucy, ukazujúc pred seba.

„No nech sa prepadnem, veď je to stena!“ zvolal Peter. „Je to prastarý kamenný múr!“

Predierali sa pomedzi konáre obťažkané jablkami, až kým nedošli k tomu múru. Skutočne bol veľmi starý, miestami zrúcaný a obrastený machom a skalnými ružami, no aj tak siahal vyššie ako najvyššie stromy. Keď sa dostali celkom k nemu, uvideli pred sebou veľký oblúk, ktorý kedysi zrejme slúžil ako brána, no teraz ho takmer celý vypĺňala najväčšia z jabloní. Aby sa dostali na druhú stranu, museli zlomiť niekoľko konárov, a keď sa im to nakoniec podarilo, úplne ich oslepilo prudké denné svetlo. Ocitli sa na širokej lúke obohnanej múrmi. Nerástli tam stromy, iba tráva, sedmokrásky a brečtan, plaziaci sa po sivých kamenných stenách. Bolo to preslnené, pokojné a takmer až tajomné miesto, z ktorého vyžarovalo čosi ako smútok. Spolu prešli do stredu lúky a začali si naťahovať ubolené ruky a nohy. Konečne sa mohli pohybovať voľne a bez strachu, že sa o niečo udrú, popichajú alebo popŕhlia.

Druhá kapitola

Klenotnica z dávnych čias

„Toto nebola záhrada,“ vyhlásila Susan. „Bol to hrad a my stojíme uprostred jedného z nádvorí.“

„Áno, máš pravdu,“ súhlasil Peter. „Toto pred nami sú nepochybne zvyšky veže a tam vzadu sú zrúcaniny schodiska vedúceho navrch hradieb. No a pozrite sa na tie druhé schody – tie široké, s nízkymi stupienkami – pred dverami. Určite vedú do rytierskej siene.“

„A podľa toho, ako vyzerajú, tu stoja už celé veky,“ dodal Edmund.

„Veru tak, celé veky,“ prikývol Peter. „Kiežby sme tak mohli zistiť, akí ľudia na tomto hrade žili a ako dávno to bolo.“

„Mám z toho čudesný pocit,“ podotkla Lucy.

„Naozaj, Lu?“ spýtal sa jej Peter a poriadne si ju premeral. „Lebo aj ja. Je to čudná vec za čudného dňa. Ktovie, kde sme a čo to celé znamená.“

Kým sa rozprávali, prešli tým, čo kedysi boli dvere, do zrúcanín rytierskej siene. Aj tá vyzerala ako ďalšie nádvorie, lebo jej strecha sa už dávno zrútila, takže to bol priestor pod holým nebom, plný trávy a kvetov, ibaže o niečo užší a kratší, s vyššími múrmi naokolo. Na konci mal akúsi terasu, asi o meter vyššiu ako ostatný terén.

„Ktovie, či to naozaj bola rytierska sieň,“ premýšľala nahlas Susan. „Načo by v nej mali takú terasu?“

„Čo si hlúpa?“ odsekol Peter, ktorého to nečakane nadchlo. „Vari to nevidíš? Veď to je pódium, na ktorom stál stôl pre kráľa a najurodzenejších pánov. Normálne mám pocit, akoby si zabudla, že v čase, keď sme boli kráľmi a kráľovnami, sme aj my na takom sedávali v našej rytierskej sieni.“

„Na našom hrade Cair Paravel,“ pokračovala namiesto neho Susan zasneným, spevavým hlasom. „Pri ústí veľkej narnijskej rieky. Ako by som na niečo také mohla zabudnúť?“

„Ako sa mi to len všetko vracia!“ žasla Lucy. „Mohli by sme predstierať, že sme aj teraz na našom hrade. Táto sieň je skoro rovnaká ako tá, v ktorej sme toľkokrát hodovali.“

„Lenže, bohužiaľ, tentoraz sa budeme musieť zaobísť bez hostiny,“ schladil ju Edmund. „Navyše sa chýli k večeru. Len sa pozrite, aké dlhé sú už tiene. Nevšimli ste si, že už ani nie je tak horúco?“

„Ak tu máme stráviť noc, potrebujeme oheň,“ vyhlásil Peter. „Zápalky mám, takže nám už treba iba suché drevo.“

Všetci sa zhodli na tom, že je to rozumný návrh, a najbližšiu polhodinu mali plné ruky práce. Sad, cez ktorý prišli do hradu, sa ukázal ako veľmi zlé miesto na hľadanie dreva na oheň, a tak to skúsili na opačnej strane. Vyšli zo siene malými bočnými dvierkami vedúcimi do bludiska plného kamenných vyvýšenín a jám, ktoré kedysi boli chodbami a menšími komnatami, no teraz v nich videli iba samú žihľavu a divé ruže. Úplne vzadu však objavili širokú dieru v hradbách, ktorou sa dalo dostať do temnejšieho lesa so starými stromami, plného popadaných suchých konárov, listov, šišiek a hnijúceho dreva. Chodili hore-dolu, až mali na plošine v hlavnej sieni pripravenú celkom slušnú zásobu. Pri piatej ceste objavili studňu – nachádzala sa tesne za stenou siene, bola celá obrastená burinou, no keď ju vyčistili, ukázalo sa, že je plná výbornej vody. Okolo nej bolo vidieť zvyšky kamennej dlažby. Neskôr sa dievčatá vybrali do sadu po ďalšie jablká a chlapci zasa rozložili oheň v kúte na pódiu, kde im to pripadalo najútulnejšie a navyše sa tam v noci mohlo lepšie udržať teplo. Mali trocha problém s podpaľovaním, spotrebovali dosť veľa zápaliek, napokon sa im to však podarilo a všetci štyria sa posadili chrbtami k stene a tvárou k ohňu. Skúsili si opekať jablká na dlhých paliciach, no pečené jablko bez cukru nestojí za veľa a je prihorúce na to, aby ste ho mohli jesť holými rukami. Musíte čakať, kým vychladne, a potom je zasa pristudené na to, aby vám mohlo chutiť. Preto sa napokon uspokojili so surovými, pričom Edmund poznamenal, že až teraz vidí, že večere v internátnej jedálni nie sú vôbec také zlé, ako si myslel. „Vôbec by mi nevadilo dať si poriadny krajec chleba s margarínom,“ dodal, no ani to nepokazilo dobrodružnú náladu, ktorá v nich rástla. Nikomu sa ani trocha nechcelo vrátiť do školy.

Krátko po tom, čo zjedli aj posledné jablko, sa Susan vybrala napiť zo studne. Keď sa vrátila, čosi držala v zaťatej pästi.

„Pozrite,“ povedala pridusene. „Toto som našla pri studni.“ Podala to Petrovi a posadila sa. Vyzeralo to, akoby sa mala každú chvíľu rozplakať. Edmund a Lucy sa dychtivo naklonili k bratovi, aby videli, čo mu to dala. Bola to akási drobná vecička, jasne sa ligotajúca vo svetle plameňov.

„No nech sa prepadnem!“ zavolal Peter takisto dosť roztraseným hlasom. Nato tú vec podal ostatným.

Až teraz videli, čo to vlastne je. Bol to kôň – šachová figúrka, taká malá, že sa zmestila do dlane, no nečakane ťažká, lebo bola vyrobená z rýdzeho zlata. Oči mala z dvoch miniatúrnych rubínov – presnejšie povedané, teraz už iba z jedného, lebo druhý sa kdesi stratil.

„Ale nie!“ čudovala sa Lucy. „Vyzerá presne ako zo zlatej šachovej súpravy, s ktorou sme hrávali, keď sme ešte boli panovníkmi Narnie a žili na hrade Cair Paravel!“

„Hlavu hore, Su,“ povzbudzoval sestru Peter.

„Nemôžem si pomôcť,“ namietla. „Pripomenulo mi to... Také nádherné časy. Spomínam si, ako som hrala šach s faunmi a dobrými obrami, od vody sa ozýval spev morských ľudí, mala som nádherného koňa a... a...“

„Nuž,“ povedal odrazu Peter celkom iným tónom, „asi je načase, aby sme začali rozmýšľať hlavou.“

„O čom ako?“ spýtal sa ho Edmund.

„Vám nedošlo, kde to sme?“

„Len pokračuj, pokračuj,“ podporila Petra Lucy. „Už celé hodiny mám pocit, že toto miesto je opradené nejakým nádherným tajomstvom.“

„Von s tým, Peter,“ pridal sa k nej Edmund. „Všetci ťa počúvame.“

„Sme v zrúcaninách nášho hradu Cair Paravel,“ vyhlásil Peter.

„Nehovor?!“ začudoval sa Edmund. „A na to si ako prišiel? Tento hrad zjavne leží v troskách už celé veky. Len sa pozri na tie stromy, čo rastú v bránach, alebo na samotné kamene. Každému musí byť jasné, že tu stovky rokov nik nežije.“

„Ja viem,“ prikývol Peter. „Je to veľký problém, ale skúsme na to chvíľu nemyslieť, dobre? Preberme si to pekne bod po bode. Po prvé, táto sieň má presne rovnaké rozmery aj tvar ako rytierska sieň v našom hrade. Stačí si predstaviť strechu nad hlavou, farebnú dlažbu namiesto trávy a gobelíny na stenách, a máte pred očami našu slávnostnú sieň.“

Nikto nič nevravel.

„Po druhé,“ pokračoval, „hradná studňa je presne tam, kde si ju pamätáme – južne od rytierskej siene –, a má presne rovnaké rozmery aj tvar.“

Opäť mu nikto ani neprisvedčil, ani neoponoval.

„Po tretie, Susan práve našla jednu z našich starých šachových figúrok, alebo teda jednu, ktorá sa im podobá ako vajce vajcu.“

Všetci mlčali ako hrob.

„Po štvrté, vari si nespomínate, ako sme presne v deň, keď k nám dorazili vyslanci z Kalormenu, zakladali pred severnou bránou nový ovocný sad? Najlepšia zo všetkých lesných víl – sama Pomona – nám ho prišla požehnať. Kopanie sme prenechali drobným pracovitým krtkom. Nemohli ste predsa zabudnúť, ako sa ich veliteľ, zábavný Ľalirúčka, opieral o rýľ a vravel: ,Verte mi, vaše výsosti, jedného dňa budete za to ovocie vďační!‘ Ani nevedel, akú má pravdu.“

„Už si spomínam! Už sa mi to vybavilo!“ zatlieskala nadšene Lucy.

„Podľa mňa, Peter,“ namietol Edmund, „to celé musí byť nejaký nezmysel. Napríklad, tie stromy sme rozhodne nezasadili tesne pred bránou. Takú hlúposť by sme nikdy nespravili.“

„Pravdaže nie,“ súhlasil s ním brat. „Lenže od tých čias sa sad poriadne rozrástol.“

„A po druhé,“ pokračoval Edmund, „Cair Paravel nebol na ostrove.“

„Áno. Ani mne to spočiatku nešlo do hlavy. No aj keď Cair Paravel nestál na ostrove, bol na... ako sa tomu hovorí... polostrove. Ten sa od ostrova zasa až tak veľmi nelíši. Nemohli ho od našich čias premeniť na ostrov? Niekto jednoducho vyhĺbil medzi ním a pevninou kanál, do ktorého sa navalila morská voda.“

„Moment, moment!“ zvolal Edmund. „Hovoríš ,od našich čias‘, lenže od chvíle, čo sme odišli z Narnie, ubehol iba jeden rok! Chceš povedať, že za ten jediný rok tu padali hrady, vyrástli hlboké lesy, naše sadenice sa zmenili na divý jabloňový sad a ktoviečo ešte? Veď je to nemožné!“

„Mám nápad,“ ozvala sa Lucy. „Ak je to naozaj Cair Paravel, potom by na tomto konci pódia mali byť dvere. Vlastne by sme sa mali o ne skoro opierať. Veď viete – dvere dolu do kráľovskej klenotnice.“

„Predpokladám, že tu nijaké nebudú,“ vzdychol si Peter a postavil sa.

Stena za nimi bola celá zarastená brečtanom.

„Hneď to zistíme,“ vyhlásil Edmund a zobral jednu z palíc, ktoré boli pripravené ako drevo na oheň. Začal ňou búchať po stene. Chvíľu sa neozývalo takmer nič, lebo palica narážala na pevné kamene, no potom to duto zadunelo, pretože narazila na akési drevo, za ktorým musel byť voľný priestor.

„No teda!“ zamrmlal Edmund.

„Musíme strhať ten brečtan,“ povedal Peter.

„Ale nie! Nechajte to tak,“ prehovárala ich Susan. „Môžeme to spraviť aj ráno. Ak tu už máme stráviť noc, nechcem mať za chrbtom otvorené dvere do hlbokej čiernej diery, z ktorej môže kadečo vyliezť, už vôbec nehovoriac o vlhku a prievane. A navyše sa o chvíľu celkom zotmie.“

„Ako by si to mohla nechať tak, Susan?“ spýtala sa jej Lucy vyčítavo, no chlapci už boli zabratí do práce a jej rady si vôbec nevšímali. Pustili sa do brečtanu rukami a Petrovým vreckovým nožíkom, a keď sa zlomil, pokračovali s Edmundovým. Onedlho ležala na mieste, kde ešte pred chvíľou sedeli, hustá spleť brečtanu a o pár minút neskôr mali pred sebou odhalené dvere.

„Sú, pravdaže, zamknuté,“ skonštatoval Peter.

„Ale to drevo je celé spráchnivené,“ podotkol Edmund. „Bez problémov ho rozlámeme na kusy a navyše budeme mať čím prikladať do ohňa. Poď, pomôž mi.“

Trvalo im to dlhšie, než predpokladali, takže kým skončili, na bývalú rytiersku sieň padol súmrak a na nebi sa objavili prvé hviezdy. Susan nebola jediná, ktorej prebehli po chrbte zimomriavky, keď tam stáli nad kopou dolámaných dosiek, utierali si zašpinené ruky a pozerali do chladného, temného otvoru v stene.

„Teraz potrebujeme fakle,“ zavelil Peter.

„Ale nie!“ namietla Susan znova. „Načo to bude dobré? Ako vravel Edmund...“

„Teraz to už nevravím,“ skočil jej do reči brat. „Stále to nechápem, ale tento problém budeme riešiť neskôr. Tak čo, Peter, ideme dnu?“

„Musíme,“ odvetil Peter. „Hlavu hore, Susan. Nemá význam správať sa ako decko. Teraz sme v Narnii a tu si kráľovná. Okrem toho, kto by už mohol spať, keď má rovno za chrbtom takúto záhadu?“

Pokúsili sa urobiť si fakle z palíc, no nebolo to na nič dobré. Ak ich držali zapáleným koncom nahor, po krátkej chvíli im zhasli, a ak to skúsili naopak, dym im šiel priamo do očí a hrozilo, že si škaredo popália ruky. Nakoniec museli použiť Edmundovu elektrickú baterku – mali šťastie, že ju dostal ako darček k narodeninám a tie mal pred necelým týždňom, takže v nej bola takmer celkom nová batéria. Prvý išiel Edmund so svetlom, za ním Lucy, potom Susan a nakoniec Peter.

„Som navrchu schodov,“ oznámil Edmund.

„Rátaj ich,“ prikázal mu brat.

„Jeden, dva, tri,“ začal Edmund opatrne zostupovať. Narátal ich šestnásť, kým napokon zavolal nahor: „Už som naspodku!“

„Tak potom to naozaj bude Cair Paravel,“ povedala Lucy. „Bolo ich šestnásť.“ Nič viac už nepovedala ani ona, ani nik iný, až kým všetci nestáli v tesnom hlúčiku dolu pod schodmi. Edmund začal pomaly prechádzať lúčom svetla po miestnosti.

„Ojojoj!“ zvolali naraz všetky deti.

Teraz už totiž naisto vedeli, že sú naozaj v pradávnej klenotnici hradu Cair Paravel, na ktorom kedysi vládli ako králi a kráľovné Narnie. Stredom miestnosti viedla ulička (asi ako v skleníku) a po oboch stranách ju v pravidelných rozostupoch lemovali bohato ozdobené brnenia pripomínajúce rytierov, ktorí majú strážiť uložené poklady. Po oboch stranách uličky medzi nimi stáli police obťažkané drahocennosťami – náhrdelníkmi, náramkami a prsteňmi, čašami, taniermi a miskami z rýdzeho zlata, dlhými sloními klami slúžiacimi ako nádoby na víno, zlatými brošňami, korunkami a reťazami aj kopami drahých kameňov, ležiacimi iba tak, akoby to boli skalky alebo zemiaky – diamantmi, rubínmi, granátmi, smaragdmi, topásmi a ametystmi. Pod policami stáli truhlice obité pásmi železa a zamknuté masívnymi visacími zámkami. Bolo tam nepríjemne chladno a tak ticho, že deti počuli vlastný dych. Samotné poklady pokrývala taká hrubá vrstva prachu, že keby si neboli pamätali, čo tam hľadajú, možno by si ani neuvedomili, aké drahocennosti majú pred sebou. Na tej komnate bolo čosi smutné a trocha aj desivé – možno to, že vyzerala taká prastará a dávno zabudnutá. Práve preto nikto z nich dlho neprehovoril.

Potom, pravdaže, začali chodiť hore-dolu a dvíhať veci, ktoré si chceli prezrieť zbližša. Bolo to tak trocha ako stretnúť sa so starými priateľmi. Ak by ste tam boli, počuli by ste, ako hovoria: „Aha, pozrite! Naše korunovačné klenoty! Pamätáte si, ako sme ich mali prvý raz na sebe?“ „Ale veď je to tá malá brošňa, o ktorej som si myslela, že som ju navždy stratila!“ „Počuj, nemal si toto brnenie na tom veľkom turnaji na Osamelých ostrovoch?“ „Pamätáš si, ako mi trpaslíci ukuli toto?“ „A ako si pil z tohto rohu?“ „Pamätáš si...?“ „Pamätáš si...?“

Náhle však Edmund vyhlásil: „Počúvajte všetci! Nesmieme mrhať energiou v baterke – ktovie, kedy ju ešte budeme potrebovať. Čo keby sme si zobrali, čo chceme, a zasa išli hore?“

„Musíme si zobrať dary,“ povedal Peter. Kedysi dávno dostal spolu so Susan a Lucy isté darčeky, ktoré si cenili nado všetko ostatné, dokonca viac ako celé kráľovstvo. Edmund nijaký nedostal, lebo s nimi vtedy nebol (vlastnou vinou, ako sa môžete dočítať v jednej z predchádzajúcich kníh).

Všetci s ním súhlasili a prešli uličkou až celkom dozadu, kde pri zadnej stene viseli ich dary. Lucin bol najmenší, pretože pozostával iba z jednej malej fľaštičky, tá však nebola zo skla, ale z diamantu a ešte stále v nej ostávalo vyše polovice zázračného extraktu, ktorý dokázal vyliečiť takmer každú ranu aj chorobu. Bez slova si ju zobrala a prevesila cez plece, takže ju mala po boku, celkom ako za starých čias. Susaniným darom bol luk, šípy a roh. Luk aj tulec zo slonoviny plný šípov tam stále viseli, no...

„Ojoj, Susan!“ zdesila sa Lucy. „Kde máš roh?“

„Dofrasa, dofrasa, dofrasa!“ zahromžila Susan po chvíli premýšľania. „Už si spomínam. Mala som ho so sebou v ten posledný deň, keď sme šli poľovať na Mliečneho jeleňa. Musela som ho stratiť, keď sme vypadli zo skrine do toho druhého sveta – do nášho Anglicka.“

Edmund ticho zahvízdal. Bola to naozaj ťažká strata – ten roh bol totiž čarovný. Keď ste naň zatrúbili, mohli ste si byť istí, že vám niekto alebo niečo príde na pomoc bez ohľadu na to, kde a v akej situácii sa nachádzate.

„Práve ten by sa nám teraz parádne hodil,“ vzdychol si.

„Nevadí,“ vyhlásila Susan. „Aspoňže mi ostal luk.“ Radostne ho zvesila zo steny.

„Nemá rokmi zničenú tetivu, Su?“ vyzvedal Peter.

Nech to už však spôsobila mágia vo vzduchu klenotnice alebo niečo iné, luk bol stále funkčný. Lukostreľba a plávanie patrili medzi Susanine najsilnejšie stránky. Bez váhania luk napla a skusmo brnkla do tetivy. Ozval sa zvonivý zvuk, prenikajúci do všetkých kútov, ba aj ďaleko mimo miestnosti. Deťom pripomenul staré časy viac ako čokoľvek iné, čo tu zažili. Okamžite sa im v hlave začali preháňať spomienky na dávne bitky, poľovačky a hostiny.

Nato Susan tetivu zasa odopla a pripevnila si tulec so šípmi k boku.

Posledný si svoj dar zobral Peter. Čakal ho tam štít s veľkým červeným levom a kráľovský meč. Fúkol na ne a poklopal nimi o zem, aby ich zbavil prachu. Potom si štít pripevnil na ruku a meč na opasku zasa k boku. Spočiatku sa bál, či nie je celý hrdzavý a či sa bude vôbec dať vytiahnuť z pošvy, no jeho obavy boli celkom zbytočné. Jediným hladkým pohybom ho vytasil a podržal vysoko vo vzduchu. Vo svetle baterky sa nádherne leskol.

„Môj meč Rindon,“ vzdychol si. „Ním som zabil toho vlka.“ Do hlasu sa mu vkradol celkom nový tón a ostatných premohol pocit, že je už zasa najvyšším kráľom Narnie. Nasledovala krátka pauza, po ktorej si všetci spomenuli, že chceli šetriť energiou v baterke.

Vyšli nahor po schodoch, priložili na oheň a ľahli si tesne k sebe, aby sa navzájom zahrievali. Na tvrdej zemi sa neležalo pohodlne, no aj tak o chvíľu všetci štyria tvrdo spali.

Koniec ukážky

ISBN: 978-80-556-1046-7

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2014