Text © Alexandra Šupolová, 2014

Fotografia na obálke © Simona Suržinová, 2014

Jazyková korektúra Denisa Turčanová

Grafická úprava © Pavel „Hirax“ Baričák

ISBN 978-80-89711-00-0

Kniha, ktorú držíte v rukách, je súbor blogov písaných od roku 2010. Krátke články, ktoré som písala v rôznych životných obdobiach. Preto, aby som sa zachránila, dodala si optimizmus alebo len potešila seba, či iných. Aj preto som sa rozhodla vydať ich pre vás. Verných čitateľov, ktorí si ma vždy čítali. Ak sa budete cítiť sami, budete smutní, bude vás štvať tento maličký svet, prečítajte si knihu Vzdialenosti. Nikdy totiž neviete, či sa v nej nenájdete.

Krásne dni vám praje

Alexandra Šupolová

Za finančnú podporu ďakujem JAŠIM, s. r. o. (www.jasim.sk)

1. Bývali dni, keď existovali zamilované panny

Dostala som sa ku knihe, nebolo to teraz, bolo to už dávno, ale skúmať som ju začala len tento rok. Doniesol ju môj pradedo z Kanady, keď išiel pracovať za veľkú mláku. Tá kniha je veľká, v tvrdej väzbe a vonia rokmi. Ale okrem toho ukrýva v sebe aj veľké tajomstvo. Tajomstvo minulosti.

Boli sme v Krakove, bola ešte zima a bolo nám dobre. A stretli sme dievčatá, na toaletách v jednom nákupnom centre. Pubertiačky, také, aké sme bývali my. Také, ktoré sa rehotali na volovinách a chodili na preliezky pokecať o najnovších novinkách, také, ktoré sa hrali na skrývačky a zbierali obrúsky, pohľadnice, nálepky, také, ktoré sa pýrili, keď sa s nami začal rozprávať chlapec, ktorý sa nám páčil. Mali maximálne dvanásť rokov a ich detstvo bolo maximálne odlišné od nášho. Také ako my kedysi neboli, dávno boli v inej lige. Keď sme s Dankou zbadali čo robia, onemela som. Tri malé dievčatká, ktoré v nákupnom centre na toaletách ťahali pervitín. A všetkým okolo sa to zdalo úplne normálne, nikto sa nezastavoval, nikto neriešil, že detí nejakých rodičov, len tak berú drogy. Chápete, len tak, akoby to bola tá najnormálnejšia vec v živote... Kým sme sa stihli spamätať, boli preč, išli si do svojho dospelého sveta, v ktorom by mali byť dieťaťom. 

Stretli sme sa s Majou. Maja je učiteľka na základnej škole, mladá kočka, ktorá vyšla zo školy, aby si svoj sen – učiť a vychovávať splnila. Maja je triedna žiačky, ktorá na hodinách nesedáva sama. Je tam aj s bruškom, v ktorom nosí bábätko. Dieťa, ktoré čaká dieťa. Žiadne dievča, ktoré má tmavšiu pleť a u ktorých sme na to zvyknutí. Ale mladé dievčatko zo solventnej rodiny, ktorá otehotnela. Maja mi povedala: 

– Boli sme akási iná generácia, netvrdím, že úplne. Veď sme robili blbosti, ale na základke, že by som premýšľala nad tým, s kým sa dnes vyspím? Len tak, lebo to robí každý? To ani zďaleka. Bola som rada, že môžem chodiť na lavičku pred činžiakom a to ma mamka volala z balkóna o ôsmej, aby som už išla domov.

Bývali dni, keď muži o ženách nerozprávali ako by ju „dali dole“ a aká je ktorá v posteli. Bývali dni, keď si muži ženy vážili. A taktiež bývali dni, keď ženy nerevali pre zrkadlom, že sa im neznámy muž s ktorým strávili noc, už nikdy neozval. Ale ja sa vlastne vôbec nečudujem, že teraz je všetko naopak, len premýšľam, čo to bude o pár rokov? Keď z tých desaťročných dievčatiek vyrastú osemnásťročné dospelé ženy. Ženy, ktoré namiesto objavovania, už nebudú mať potrebu objavovať. Už totiž dávno všetko objavili.

Na obrázku z pradedovej knihy je zamilovaná panna, ktorá má asi dvadsať rokov. Premýšľam, že ak by som dala obrázok zamilovanej panny dnešnej doby, to by som tu musela asi dať dievčatko vo veku desať rokov. Smutné? Nie, realita. A takto si tu žijeme. Občas sa pozerám na tie decká, stretávam ich často a premýšľam, že bývali dni, keď detstvo bolo naozaj o deťoch.

Lenže kam smerujeme dnes?

2. Keď sa povie: Zmeňme systém

Kedysi som sa veľmi hnevala. Na situácie, ktoré mi nevyšli, na ľudí, lebo mi nepovedali v danú chvíľu to, čo som chcela počuť. Občas aj na život, veď viete, tie ľahostajné úvahy ako sa nám nedarí. Aj urážať som sa vedela, nafučane som sa tvárila ak ma niekto naštval, hneď som si hovorila, ako sa všetkým všetko vráti. Lebo mlyny melú.

Sedeli sme s Dianou u nej doma a ona veľmi nahnevane ohovárala svoju kolegyňu, ktorá ju ohovárala skôr, ale ona sa to dozvedela až teraz. Takže jasné, že ju musela aj ona ohovárať, keď ju ona predtým ohovárala, chápete? Aj keď bohvie ako to bolo. Ľudia toho natárajú. A tak sme tam sedeli, počúvala som ju, ako ju sklamala, vyťahovala veci z jej súkromia o ktorom som vôbec nechcela počuť a tak ma napadlo: Bože môj, už aj ma teleportuj na inú planétu.

Boh moje prosby nevyslyšal a tak som prežila deň, v ktorom som sa dozvedela aj to, čo som nechcela. Potom som Dianu nevidela mesiac, až keď mi v jeden utorkový večer napísala správu: Prší, mám pokazené auto a Jula po mňa prišla. 

Diana v akútnom stave zúfalstva volala každému, kto ju napadol. Samozrejme, každý bol odcestovaný, mal iné plány, čo znamenalo, že väčšina sedela doma pred telkou a v takom upršanom počasí sa nikomu nechcelo vytiahnuť päty z domu. A tak zavolala aj Jule, čo bola samozrejme kolegyňa, ktorá hanlivo a opovrhnuto hovorila za jej chrbtom. A paradoxne jediná, ktorá prišla, v búrke, po svoju kamošku.

Môj kamoš Miloš mi hovoril o tom, ako opovrhnuto sa k nemu správa jeho žena. Ako veľmi sa v poslednej dobe hádajú a jej vadí aj to, aké ponožky má aktuálne na sebe:

– Zmeň systém.

– Nechápem.

– Keď bude k tebe protivná, buď k nej milý.

– Ona ma vie tak vytočiť, že to by som nezvládol.

– Tak to vyskúšaj.

Vyskúšal, no a podarilo sa. Pozitívne správanie vyústilo k pozitívnemu správaniu.

Myslím, že zmeniť systém je jediným naozajstným úspechom ako vidieť život v inom svetle. Že je to jediným naozajstným pohonným motorom, ktorý existuje. Každý deň nás niekto naštve, veď ja netvrdím, že nie, ale i napriek tomu môžeme niečo urobiť, niečo malé, niečo pozitívne a tak môžeme i tým najväčším ufrflancom ukázať, že žiť sa dá i inak. Krajšie, vo farebných farbách.

Kašlite na mlyny, melú síce každý jeden deň, ale neviem, či spravodlivo... kašlem na nich aj ja. Radšej meňme systém. Trebárs už dnes.

3. Čo sa deje?

Vedela som od začiatku, že čakanie nie je na škodu. Bola som o tom presvedčená dávno predtým, než som sa bezhlavo do niečoho chcela pustiť. A tak kým moji rovesníci skúšali, čo je pre nich dobré a čo zlé, zo mňa sa stala čakanka. Mala som predstavu o tom aká som a aká chcem byť, a to ako pôsobím na iných som riešiť nechcela. Občas som počúvala naokolo, že som trochu divná a iná, chvíľami naivná a ľahkomyseľná. Ale teda, ak by som to dala na pravú mieru, ja som bola spokojná. S tým, že som čakanka a že čakám na to, o čom som presvedčená, že stojí za to čakať.

A tak som si žila, s čakaním a predsa spoznávaním a každodenným učením od ľudí, ktorí prežili tisíce príbehov. Od ktorých som sa učila ako veriť na zázraky, keď už nikto ničomu neverí. Ako veriť na lásku v tomto chladnom svete, keď má tisíce chorôb. Ako veriť iným, keď je občas ťažké veriť sám sebe. Ako sa príliš neponáhľať, ani príliš nezastavovať, aby som si ten život aj vychutnala. A kým moji „učitelia“ príbehy prežívali, ja som čakala prežiť ten svoj.

V hlave som však mala jasnú predstavu o tom, ako budem prežívať svoj príbeh, s kým ho budem prežívať a aké to všetko bude. Lebo keďže som bola čakanka, malo by to byť predsa super, nie?! A zrazu zisťujem, že veci, na ktoré som dlho čakala, sú tak iné. Mám z nich len chvíľkové šťastie, namiesto dlhodobého, skôr vyprchávajú, namiesto toho aby pretrvávali, skôr utekajú, namiesto toho aby ostávali. A ja sa sama občas seba pýtam, či som niečo nepremeškala len tým, že som bola čakanka. Či mi niečo neutieklo, či som nemala byť už dávno v iných leveloch?! A či som vôbec čakala na tie správne veci?

Pred rokom sme sa vybrali na narodeninovú oslavu za mesto. Bol tam aj bývalý Viky. Pokazilo sa nám auto a Viky na mňa kričala, že toto určite nemôže byť pravda, keď som rezignovane stála na ceste a obe sme pozerali na motor, z ktorého išiel dym. Oslavu sme zmeškali, ale nikdy nezabudnem, ako sme počas čakania na kamoša, ktorý po nás prišiel, opreté o kapotu pozerali na hviezdy a bolo nám super.

A možno všetko tkvie len v opustení predstáv, ktoré máme. I tak sú vždy iné, ako si ch predstavíme. Predstavy o ľuďoch, situáciách a zážitkoch, budú nakoniec úplne inak prežité. Jediné, čo nám ostáva je čakanku premeniť na prežívanku. Čo bolo správne, či nebolo sa aj tak ukáže, keď už dávno budeme v iných leveloch.

4. Pravdy

Nestíham. Väčšinou robím veci na poslednú chvíľu, potom vediem boj s vetrom a životom o preteky, aby som dohnala zameškané. Patrí to ku mne, ako patrí ku mne ďalších x vecí, ktoré na sebe nenávidím, ale i milujem. Tak ako dnes ráno, keď som utekala v raňajších hodinách kúpiť niečo, čo nebude príliš klišé. Niečo iné ako kvety alebo čokoládu, keď už je ten Deň matiek. Vybrala som ti skvelý darček, originálny a taký pri ktorom by si povedala, božemôj Saša. Usmievala by si sa a potom by si ten môj darček vyložila niekde na poličke, aby si sa naňho s úsmevom pozerala, keď by ti bolo smutno. Všetko to však dopadlo inak, pri pokladni som zistila, že nemám peňaženku a ten mladý pokladník na mňa pozeral trochu nervózne, keď som sa ho spýtala:

– Kde som si ju mohla nechať???

Pokrčil plecami a nahlas povedal:

– Ďalšíííí.

– A necháte mi to odložené, vrátim sa hneď ako ju nájdem, – spýtala som sa ho.

– Nie slečna, nemôžeme nechávať odložený tovar.

– Ale dnes je Deň matiek, – povedala som unáhlene.

Pokladník sa zamyslel a povedal:

– No a zajtra je pondelok.

V kabelke som našla pohodené dve eurá, za ktoré som ti mala kúpiť niečo zmysluplné, niečo, čo by symbolizovalo vďaku a lásku. A tak som bola príšerne neoriginálna a kúpila som ti čokoládu. Áno viem, strašné klišé, ale bola z limitovanej edície a to úplne mení celú situáciu. Keď som prišla domov a porozprávala som ti prečo som nekúpila to, čo som pôvodne chcela a dala som ti čokoládu len si sa smiala a povedala si mi, že to sa môže stať iba mne.

Tak málo ti hovorím, že ťa ľúbim. Akoby to bola samozrejmosť, ktorú by si mala cítiť. Lenže ja viem, že sa sama seba občas pýtaš, či si nám dala všetko, čo sme potrebovali. Či nám v živote niečo nechýbalo, či si nám vštepila všetko potrebné, aby sme v dospelosti dokázali fungovať. Aby sa z nás stali dobrí ľudia. Aby sme sa vedeli tešiť, plakať, ospravedlniť sa, ale i priznať si chyby. Aby sme vedeli byť ľudskí a aby sme nikdy v tomto svete nestratili svoju dušu. Viem, že sa sama seba pýtaš, či si zvládla byť dobrou mamou, či si nám dala nežnosť a krehkosť do života, ale i silu a bojovnosť. Aby sme vytrvali, keď sú nad nami mračná, ale aby sme nikdy neprestali veriť.

Občas ma napadne sa ťa spýtať, ako si to všetko zvládla. S tromi deťmi, i keď už dospelými, bez muža, ktorého si celý život tak veľmi milovala. Viem, že by si povedala, že si to zvládla len vďaka nám. Lebo sme teraz silný tím, no mňa občas tak veľmi mrzí, že rodinu som si začala vážiť viac, až keď som mala pocit, že bez ocka fungovať nikdy nebude. Funguje, je silnejšia a my sme si navzájom opornými múrmi. 

Veľmi by som ti chcela povedať ako veľmi si vážim to, že vidíš pravdu pravdúcu a miluješ nás i keď robíme tisíc zlých rozhodnutí. Keď si postavíme hlavu a ideme si za svojim a ty nás nezastavuješ, len dodáš, že je to naša cesta, po ktorej môžeme rásť, ale i padať. Veľmi by som ti chcela povedať, ako milujem keď sa smejeme na balkóne a ja ti hovorím humorné story z môjho života, ako pijeme po práci kávu a ako rada ťa pozorujem, keď robíš niečo s láskou. Dnes ti to píšem, ide mi to viac, ako hovorené slová. Tak mami, vďaka, že si ako tá čokoláda, ktorú som ti dnes dala. Vďaka, že si z limitovanej edície.

A neplač.

5. Zrkadlá

Neviem, či dnes ešte veria v svoju krásu. Či ju vedia ohodnotiť. Či si vedia povedať, bez toho, aby sa cítili hlúpo, že sú krásni. Dávno som ich nevidela. Obyčajných ľudí, ktorí si v zrkadlách namiesto hľadania nedokonalostí, všimnú svoje prednosti. Dávno som ich nevidela, no cítiť ich veľmi chcem.

Neviem, čím to je, prečo sa občas cítim trochu zvláštne, keď mi niekto povie niečo príjemné. Niečo ako, že som obdivuhodná alebo len, že mi to jednoducho pristane. Neviem to prijímať, veci, ktorým sama neverím. Lenže všimla som si, že v mojom okolí je nás viac. Ľudí, ktorí sklonia hlavu pri každom komplimente. Akoby sme nechceli uveriť, že nás iní môžu vnímať pekne. Akoby sme nechceli uveriť, že z nás niečo vyžaruje... Akoby sme nechceli veriť samým sebe.

V jedno leto pred rokmi sme si Karin písali zoznam vlastností. Tie negatívne sme mali plné a pri pozitívnych nám svietili len tri kolónky. Čítali sme si nahlas na balkóne to, čo si o sebe myslíme a veľmi rýchlo sme vedeli vymenovať, čo sa nám jedna na druhej páči. Horšie to bolo, keď sme mali hovoriť o sebe. Bolo ľahké diskutovať o tom, čo nemáme, čo by sme chceli vylepšiť, či odstrániť. Ale to, čo si na sebe najviac ceníme, bolo povedať ťažké.

Keď poviem Lenke, že je krásna, odpovie vždy, že mám prestať a mávne rukou. Stanka mi celý deň hovorí, aká je tučná i keď pred mesiacom porodila a má postavu, ktorú by jej závideli ženy, ktoré neboli nikdy tehotné. Vždy keď sa rozprávam s Dávidom a poviem mu, že ho mám rada pre to aký je, krúti hlavou a hovorí mi, že ho nemôžem mať rada, lebo sa zachoval veľakrát zle.

A zrazu mám pocit, že okolo mňa je tak veľa ľudí, ktorí o sebe netušia, že sú skvelí, že majú v sebe vlastnosti, ktoré iných robia šťastnými. Že sa iní pri nich cítia dobre, že ich smiech lieči a ich pohľad upokojuje. Že sú dobrí ľudia, i keď urobili tisíc zlých rozhodnutí, že ich nosy, uši, postavy vôbec nie sú veľké a ich nedokonalosti sú tou najkrajšou dokonalosťou, ktorú v sebe majú.

Možno tie pravé zrkadlá, ktoré sú okolo nás, sú ľudia. Tí, ktorých máme okolo. Tí, ktorí nás vidia a pripadáme im krásni. Nielen dnes, ale i zajtra, i pozajtra...V momentoch, keď sú pri nás blízko, ale i keď sú veľmi ďaleko. V momentoch ako sú dnes a aké boli včera. A možno by nebolo občas na škodu, uveriť im.

6. Bumerangy

Pamätám sa na to veľmi dobre. Mali sme asi deväť a do školskej jedálne sme chodili preto, že to bola jediná možnosť ako neostať hladnými. Rýchlo po skončení hodiny sme utekali postaviť sa do radu, aby sme si ohrievali miesta a nemohol nás nik predbehnúť. Učiteľky nás stále pozorovali a keď videli, že sme sa predbehli, zaradili nás na úplný koniec radu. Vraj preto, aby sme si zapamätali, že predbehovať sa nemá. Stáli sme v tom rade s Maťom a napadlo nám, že sa predbehneme, lebo všetci to tak robili. Jasné, že nás učiteľka chytila a my dvaja sme museli opakovane odstáť celý rad. Boli sme nahnevaní, cítili sme sa nespravodlivo a tak Maťo veľavýznamne potiahol našu učiteľku za rukáv a spýtal sa jej: – Pani učiteľka, ale prečo ste len nás dali na koniec radu, keď všetci sa predbehujú? Učiteľka chvíľu nevedela, čo povedať a tak sa usmiala a povedala: – Lebo ako by to vyzeralo keby sa všetci predbehovali??? Maťovi to nedalo, nafučane sa zatváril a spýtal sa ešte raz: – Ale prečo?

Učiteľka pozrela na neho, potom na mňa a povedala vetu dejín: – Lebo všetko zlé sa Vám vráti a všetko dobré tiež. Preto ak sa nabudúce nebudete predbehovať, skôr budete mať to, čo chcete.

Neviem, či sme vtedy tomu rozumeli, myslím, že skôr nie ako áno, ale viem, že sme sa potom už nepredbehovali a tajomstvo pochopenia bumerangov sme si nechali na neskôr. Keď príde čas na ich pochopenie.

xxx

Bol piatok, keď mi napadlo, že je to tak. Jedna moja známa sedela oproti mne a hovorila mi o ďalšom jej nevydarenom vzťahu. Hovorila, hovorila, ja som počúvala a keď analyzovala všetky svoje predošlé vzťahy, zistila, že má zlú karmu. Smiala som sa, že preháňa a ona mi úplne vážne povedala: – Vieš, život je ako bumerang, keď niektoré veci neprekročíš, vždy sa budú vracať. Chtiac-nechtiac, až keď ich úplne prekonáš, tak odídu.

Tak mi napadlo, že všetko je ako bumerang. Život, ľudia, príbehy. Vracia sa nám do života len to, čo sme nikdy neprekonali. Zažívame opakované situácie len preto, že sme nimi ešte úplne neprešli. Príbehy sa opakujú, lebo sme za nimi nikdy nedali bodku. Ľudia sa k nám chovajú presne tak, ako sa my chováme k nim. I keď nám ublížia, vždy sa vrátia, lebo majú voči nám dlhy. Duševné. Chtiac-nechtiac. A možno je to naozaj tak, že ak má človek trpezlivosť, skôr dostane to, čo si zaslúži, ako rýchlo dostane to, čo vlastne ani nechce.

V. mi minule povedal, že ho to nebaví, že zažíva stále to isté. Povedala som mu, aby niečo zmenil. Išiel na druhý deň ostrihať svoje dlhé vlasy. No, možno je to začiatok niečoho nového, keďže svoje vlasy miloval.

Neviem, či existuje návod na zbavenie sa bumerangov. A či vôbec sa ich musíme zbaviť. Možno jediným návodom je len ich prekonať, prežiť, neignorovať to, prečo vôbec sú, ale pochopiť ich. S pochopením vždy príde niečo nové. A niečo nové nám ukáže aj to, že predbehovať sa netreba, vždy stojí za to vystáť si rad, tak ako sa má. Lebo len tak sa dostaneme na správne miesta.

7. Tak sa dobre pozerajme

Tak som sa ocitla medzi tými, čo vyzerali, že majú všetko. Mali deti, autá i domy. Dokonca i skvelú prácu a to všetko v jednom balíčku. Chvíľu som sa ich chcela spýtať a kde sa dá kúpiť takáto idylka? Rozprávali väčšinou oni, väčšinou dlho a väčšinou o tom, aké majú skvelé deti, prácu a ako sa majú dobre. Miša klipkala očami a hladila si svoju drahú kabelku, ktorú jej kúpil jej skvelý manžel, ktorý mi oznamoval, čo všetko nadobudli. Vo svojich dvadsiatichpiatich rokoch! A potom prišiel moment, keď sme stíchli, teda stíchla som ja, oni na mňa dychtivo pozerali a čakali odpoveď na ich otázky, ktoré znamenali len jedno: – Čo máš ty, Alexandra?

Neviem ako dlho som tam sedela ticho a či vôbec som bola ticho, niečo som povedala, niečo vtipné, aby sme neboli tak vážni a tak očakávajúci. Aby sme opäť upriamili pozornosť na ich pekný život. Ale pravdupovediac, keď som prišla domov, začala som sa zamýšľať, čo vlastne mám. Trochu som zosmutnela, v hlave som mala obraz ich dvoch a ich detí a všetkých tých super vecí, ktoré mali a o ktorých toľko rozprávali. A potom sa to takto ťahalo, tie moje dni. Veď viete, keď nad niečím intenzívne premýšľate a analyzujete, či by som sa nemala niekam poponáhľať, aby som stihla všetko, lebo bohvie, či už nie je neskoro. Či som tie roky nepremárnila, či mi náhodou niečo neušlo.

Stála som v Bille, kupovala som si pečivo a stretla som ich. Zbadala som ich skôr než oni mňa, kráčali vedľa seba ako chladné sochy a keď Jurovi zazvonil telefón, Miša s drahou kabelkou nahlas povedala: – Opäť ti píše tá tvoja štetka? Juro ju ignoroval a s poloúsmevom ťukal do mobilu, až kým ma nezbadali. Hneď v tom momente, boli opäť idylický, šťastný pár a ja som nechápala, prečo klamú seba, že naozaj sú. A ja som im v tom momente, tak veľmi chcela povedať, že toho nemám veľa. Dokonca, nemám nič. Že žijem v trojizbovom byte, ktorý mám rada, ktorý nepatrí mne, v izbe, ktorú milujem s mamkou, bráškom a psom. Že vlastne nemám nič, okrem pera, ktoré je mojim najlepším priateľom. Že do práce chodím autobusom, preto, že mám rada autobusy a vôbec mi to nevadí, že nechodím autom. Že nemám deti, lebo na to nie som ešte pripravená a nemám ani nejaký extra vzťah, lebo nechcem mať vzťah, v ktorom šťastná nie som. Že v skutočnosti nevlastním nič, okrem samej seba.

Jasné, že som im to nepovedala, odišla som so svojim pečivom ku pokladni a kráčala som do slnečného dňa, ktorý na mňa čakal vonku. Do ďalších skvelých dní, ktoré čakajú len na mňa a na Vás. Pretože okolo nás sa vždy pozeráme na množstvo vecí, ktoré by sme chceli, ale ak by sme videli naozaj dovnútra, išli by sme od toho na míle ďaleko.

Tak teda nemám nič, ale mám všetko, čo potrebujem. Drobné maličkosti, ktoré milujem, detaily, ktoré robia moje dni krajšími a všetko potrebné, čo si zaslúžim, vždy príde. Skôr, či neskôr. Tak sa dobre pozerajme.

Koniec ukážky