Date: 2013-12-31T23:00:00+00:00
Description: Andrea Rimová – LAVÍNA
Publisher: Motýľ
Rights: Copyrighted

Andrea Rimová

LAVÍNA

Elektronická kniha

Copyright © Andrea Rimová 2014

Design © Motýľ design 2014

Cover photo © Syda Productions/Shutterstock.com

Slovak edition © Vydavateľstvo Motýľ 2014

ISBN: 978-80-8164-041-4

Z hĺbky duše venujem Braňovi a Márii. Oni vedia, prečo.

1

Neviem, ako dlho som utekala. Vedela som len, že nemôžem zastať, lebo by to znamenalo môj definitívny koniec. V hrudi ma neznesiteľne pálilo a nemohla som sa poriadne nadýchnuť. Nebola som si istá, či je to fyzickou únavou alebo zo šoku, ktorý som utrpela. V mysli mi krúžili spomienky, ktoré akoby do mojej duše zatĺkali drobné ostré klinčeky. Také, po ktorých ostanú stopy, aj keď ich všetky vytiahnete von.

Vonku bola tma a napriek tomu, že som okrem vlastných krokov a zrýchleného dychu nič nepočula, vedela som, že sú niekde za mnou. Prenasledovali ma a ani na sekundu som nezapochybovala, že to nevzdajú, kým ma nenájdu a navždy neumlčia. Vedela som toho priveľa. Potrebovali sa ma zbaviť a toto bola najvhodnejšia príležitosť.

Bežala som po neznámych uliciach v cudzom meste ďaleko od domova a netušila som, čo bude ďalej. Život bol zrazu jedna veľká hádanka s množstvom otáznikov. Keď som zbadala opustenú budovu, premkla ma hrôza, ale toto bol jediný spôsob, ako sa ukryť a zachrániť si krk. Odbočila som vľavo a vbehla som cez dieru v plote do areálu stavby. V priestoroch, kde som sa ocitla, nebolo ani živej duše. A ak tam aj nejaká bola, určite spala.

Budova vyzerala ako strašiak, ktorý ma chce vyľakať, a nie pomôcť mi pred prenasledovateľmi. Netušila som, čo v nej kedysi bolo a v podstate mi na tom nezáležalo. Napriek tomu som spomalila a vyhliadla som si okno, ktoré rozbili pravdepodobne vandali.

Tadiaľto sa dostanem dnu. Ale čo potom? Nepoznám to tam.

V duchu som kalkulovala svoje možnosti. Nebolo ich veľa. Musela som konať rýchlo, lebo v diaľke bolo počuť blížiace sa kroky. Pri lezení cez okenný rám bez výplne som si nešťastne porezala ruku. Celé moje pravé predlaktie zaliala teplá lepkavá tekutina. Ďakovala som Bohu, že je noc, a preto nezbadajú krvavé stopy, ktoré po sebe určite zanechám.

Na prízemie budovy matne prenikalo svetlo zo vzdialenej pouličnej lampy. Mesačný svit mi tiež trochu pomohol, aby som sa vedela pohybovať v neznámom priestore. Nechcela som premýšľať, koľko bezdomovcov asi tak môžem vyrušiť v nočných alkoholických orgiách alebo koľko narkomanov tu zanechalo svoje hnusné použité ihly. Jediné, čo som chcela, bolo zachrániť sa.

Počula som, ako mi bije srdce, ale aj ich kroky, ktoré zastali pred dierou v plote.

„Počkaj! Čo ak išla dnu?“ zavolal hrubý zadychčaný hlas.

„Nemyslím si. Nevidíš, aká je tam tma? Toto miesto musí byť strašidelné aj cez deň, nie ešte v noci. Žiadna žena by tam nevkročila,“ oponoval mu druhý hlas.

„Tak kde sa vyparila? Táto ulica sa nezatáča. Len sa pozri pred seba. Videli by sme ju, ako uteká. Podľa mňa je dnu.“

Stuhla som, lebo som si uvedomila, že chýba len kúsok a dostanú ma.

Nie, toto nie je koniec! Vzchop sa! Musíš sa ukryť, inak je po tebe!

Vedela som, že nesmiem byť hlučná a zbytočne na seba upozorňovať. Pohla som sa pár krokov vpravo. Poranená ruka mi visela popri tele, kým tou druhou som skúmala priestor pred sebou. Zbadala som obrysy dverí a rozhodla som sa vydať týmto smerom. Pod nohami som miestami cítila chýbajúce parkety, preto som sa snažila kráčať pomaly, aby som nezakopla a neskončila na zemi. Ocitla som sa v miestnosti, ktorá podľa mojej dedukcie zrejme kedysi slúžila ako kuchyňa. Možno tu bola niekedy reštaurácia alebo hotelík, či penzión. Bruchom som narazila do niečoho tvrdého. Pravdepodobne to bol stôl alebo pult zo železa, ktorý tu ostal.

Au! A ešte aj tá rana na predlaktí ma príšerne páli!

Krvavú ruku som si ovinula okolo pása a kráčala som opatrne ďalej. Napadlo mi ukryť sa pod stôl, ale potom mi došlo, že ak tí hajzli použijú svetlo z mobilu, hneď ma nájdu. A to som nemohla dovoliť. Musela som bojovať do vypätia síl. Život bol to posledné, čo mi ešte ostalo a nemohla som im dovoliť vziať mi ho.

Preboha, pred pár dňami bolo všetko v úplnom poriadku!

Ich hlasy boli čoraz viac tlmené, vzďaľovala som sa im. Zrejme sa stále nezhodli, či ma pôjdu hľadať do budovy. Bolo to dobré znamenie, lebo som získavala náskok. Potlačila som v sebe strach z toho, že oni sú dvaja a ja sama, tak ako som to robila celé toto šialené prenasledovanie. Neviem, kde sa vo mne nabralo toľko sily. Zvlášť po tom skoku.

Vďakabohu, že som si nezlomila nohu.

Postupovala som hlbšie do miestnosti, opatrne som robila krok za krokom, až kým som sa neocitla pri stene. Zdravou rukou som sa dotýkala chladných múrov a priala som si objaviť úkryt, ktorý by zo mňa spravil neviditeľnú. Smerovala som k tenkému pásiku svetla, ktorý prenikal otvormi, kde boli kedysi okná.

Možno sa mi odtiaľ podarí nepozorovane vyliezť, kým ma tí šialenci budú hľadať dnu.

Chýbalo len pár krokov, aby som sa dostala k cieľu. Mesačný svit vkĺzol do budovy len jemne, no dosť na to, aby som rozoznala kus nábytku predo mnou. Opatrne som ho obišla a konečne som pristúpila k oknu.

Do pekla! Mreže!

Moje sklamanie bolo obrovské, no nebol čas ľutovať sa. Musela som vymyslieť náhradný plán. Prenasledovatelia sa rozhodli prekutrať budovu. Počula som, ako lezú dnu a bola som si istá, že použili to isté okno ako ja. Modlila som sa, aby si nevšimli krvavé stopy.

Snažila som sa sústrediť a vymyslieť niečo, ako sa dostať z miestnosti, kde bol len pult a akási skriňa. A ako bonus aj mreže na oknách, vďaka ktorým som bola v pasci.

Ak sem vkročia, som v háji.

„Máš so sebou mobil?“ opýtal sa hrubý hlas. „Ja som svoj v tej rýchlosti zabudol na stole.“

„Áno, mám,“ povedal druhý muž a po chvíli som zbadala tieň len niekoľko metrov odo mňa. Schovala som sa za kus nábytku, ktorý možno kedysi slúžil ako skriňa na potraviny, a ani som nedýchala.

Choďte opačným smerom. Bože, prosím ťa, zaveď ich inam, nie sem.

„Daj mi ten mobil. Svietiš si pod nohy ako idiot. Musíme ju čo najskôr nájsť. Nesmie ujsť, rozumieš?“ zreval hrubý hlas.

Zavrela som oči a v podrepe som šmátrala po zemi zdravou rukou. Dúfala som, že sa tu bude povaľovať nejaká železná tyč alebo tehla, no nebolo tam nič okrem špiny a rozbitých kusov parkiet a dlaždíc. Posunula som sa ešte o kúsok doprava a opäť som šmátrala rukou. Bol to odporný pocit, pretože som pokojne mohla natrafiť na potkana, spiaceho bezdomovca alebo výkaly. Pud sebazáchovy bol však silnejší. Nahmatala som akýsi kus vlhkej látky, pravdepodobne starej deky. Moja šanca nájsť nejakú „zbraň“ bola mizerná.

Muži sa pohli. Na cestu si svietili mobilom. Vďaka tomu som zbadala, že sa približujú.

Idú priamo ku mne! Panebože! Čo teraz?

Posunula som sa o pol metra vľavo a dúfala som, že ma nezbadajú. Zmeravela som, keď mi pod nohou zaprašťal kus parkety. Tí grázli však boli hluční, takže nemali šancu počuť ma.

„Nemyslím, že je tu. Len sa okolo seba pozri. Je tu totálna tma a určite samý humus. Sme predsa niekde na periférii mesta,“ protestoval jemnejší hlas.

„Drž už konečne hubu. Toto všetko by sme vôbec nemuseli absolvovať, keby si si s ňou poradil už predtým. Ale si babrák, preto si to pokašľal.“

Približovali sa, o tom nebolo pochýb.

Možno sú tieto minúty poslednými v mojom živote. Prečo sa to muselo stať? A prečo práve mne?

Vykukla som spoza skrine a zbadala som približujúce sa svetlo.

Ak toto prežijem, odídem ďaleko. Veľmi ďaleko. Zmením si meno, nechám si narásť vlasy a budem žiť inak. No ešte predtým sa postarám o to, aby títo dvaja idioti zaplatili za všetko, čo vykonali.

V opustenej budove, s krvácajúcou rukou a v maximálnom ohrození života som prisahala pomstu, ak vyviaznem živá.

Za teba, Lilly. Za mňa. A za všetky ostatné obete týchto násilných zvierat.

Stáli na prahu do miestnosti, v ktorej som sa učupená triasla hrôzou.

„Vyzerá to tu fakt strašne. Tá fľandra nemôže byť ďaleko!“ zavrčal znechutene hrubý hlas a behal po miestnosti svetlom z mobilu. Modlila som sa, aby nevkročil dnu. Teraz som bola v perfektnom zákryte, pretože skriňa stála presne oproti pomyselným dverám. Ak by však vošiel dnu, zbadal by ma.

„Aj tak si myslím, že by sem nešla,“ povedal druhý muž.

Svetlo nabralo iný smer.

Nevstúpia teda dnu, ale budú pokračovať. Toto je šanca.

Vyklonila som sa spoza skrine a zbadala som ich asi tri metre od dverí, kde stáli len pred chvíľou a takmer ma objavili.

„Je mi úplne fuk, čo si myslíš. Nájdeme to dievča a ty ju odstrániš. Raz a navždy. Bez ohľadu na to, čo bolo! A teraz sa pohni. V tme a bez baterky nemá veľa možností. Vôbec to tu nepozná. Určite išla touto chodbou. Preniká sem trochu svetla z lampy na ulici,“ skonštatoval muž a vykročil. Ten druhý ho nasledoval.

Boli ku mne otočení chrbtom a neostával mi čas vymýšľať stratégiu. Vedela som, že ak ma nenájdu tam, vrátia sa. Navyše, ruka mi stále krvácala a mala som zmáčané už celé tričko aj rifle v oblasti pása. Čas bol luxus, ktorý som si nemohla dovoliť.

Ak stratím veľa krvi, nebudem mať silu utekať. Teraz alebo nikdy!

Svetlo sa vzďaľovalo, no vďaka tomu, že len pred chvíľou osvetlili miestnosť, som vedela, kde približne nájdem východ z tohto pekla. Pomaly som vykročila. Keď som bola na úrovni dverí, vydala som sa do miestnosti s oknom, ktorým som vošla do budovy. Oprela som sa o stenu a posúvala som sa po obvode miestnosti až do kúta, aby som nevyvolala hluk nárazom do niečoho, čo som si predtým nemusela všimnúť. Potom som to zopakovala a prešla som ďalších pár metrov popri stene, až som sa ocitla pri okne. Sadla som si na rám, prehodila von najprv jednu, potom druhú nohu a pripravila som sa na zoskok. Aj keď okno nebolo vysoko, nemohla som riskovať, že si vyvrtnem členok.

Už len kúsok a som preč.

Ďaleko od tej hrôzy. Zachránim sa!

Naposledy som sa otočila smerom k dverám do miestnosti a keď som nevidela svetlo zvnútra, usmiala som sa. Potom som zoskočila a rozbehla som sa k diere v plote. Pretiahla som sa ňou a keď som sa ocitla na ulici, bola som tou najšťastnejšou ženou pod slnkom. Rozbehla som sa smerom, odkiaľ som prišla, aj keď som vedela, že centrum mesta musí byť šialene ďaleko. V eufórii, že žijem, som zabudla na boľavú krvácajúcu ruku.

Po niekoľkých stovkách metrov som zabočila doprava a ocitla som sa v slepej ulici, kde stáli rodinné domy. Bezhlavo som utekala až na jej koniec a nepremýšľala som, že možno robím chybu.

Keď som zbadala drevený altánok za plotom pri poslednom dome vpravo, neváhala som. Stál v prítmí a bol ideálnym miestom na krátky odpočinok. Navyše, musela som si premyslieť, čo ďalej.

Modlila som sa, aby majitelia nemali psa. Na plote nebolo žiadne varovanie, avšak to ešte neznamenalo, že kdesi za domom nemôže byť búda s chlpáčom, ktorý každého votrelca roztrhá na kusy.

Pokúsila som sa otvoriť bránku, no najprv som musela odistiť železnú závoru vo vrchnej časti. Keď sa mi to podarilo, spadol mi kameň zo srdca. Obzrela som sa okolo seba. Nikde nebolo ani živej duše. O takejto hodine všetci normálni ľudia spali, len ja som bojovala o svoj život.

Ľahla som si na lavičku v altánku a chvíľu som sa dívala smerom, odkiaľ som prišla. Moje obavy, že by ma tí hajzli prenasledovali aj naďalej, sa rozplynuli.

Žijem! Som voľná. Hurá!

No vedela som, že samotný útek z ich pazúrov nebola finálna výhra a určite ma čaká boj. Presadla som si na opačný koniec altánku. Tam dopadalo svetlo z pouličného osvetlenia. Narovnala som ruku a to, čo som uvidela, ma vydesilo.

Nutne potrebujem lekárske ošetrenie. Inak vykrvácam!

Poobzerala som sa okolo seba, akoby som hľadala znamenie, čo ďalej. Vo dvore parkovalo auto. Nevedela som určiť, aký je to typ vozidla. Nezáležalo na tom.

Určite tam bude lekárnička.

Na chvíľu som sa potešila a vstala som z lavice pripravená ošetriť si ranu. Potom som sa zviezla späť a po tvári mi začali tiecť slzy.

Určite nenechávajú auto na noc odomknuté. Ani u nás to tak ľudia nerobia a majú pravdu.

Nemala som však na výber. Vedela som, že to musím skúsiť.

Čo ak náhodou áno? Vydezinfikujem si ranu, obviažem si ju obväzom a zajtra vyhľadám lekára. Nie však v tomto meste. Je možné, že ma budú hľadať práve v zdravotníckych zariadeniach. Tí dvaja majú páky všade. Budú ma chcieť nájsť a ja im to neuľahčím.

Vstala som a vykročila som k autu. Cítila som, ako mi ubúdajú sily. Chýbalo už len pár metrov, keď mi zaľahlo v ušiach a zatočila sa mi hlava. Vedela som, čo to znamená.

O chvíľu omdliem. Musím zabudnúť na lekárničku.

Namiesto auta som zamierila k vchodovým dverám domu v nádeji, že tam bývajú dobrí ľudia. Oprela som sa čelom o zvonček, lebo som si necítila ruky. Keď sa po chvíli nado mnou rozsvietila žiarovka, pohľad mi padol na zakrvavené rifle a červenú kaluž na dlaždiciach pred dverami. Na okienku vedľa dverí niekto odtiahol záclonu a vzápätí som začula štrngot v zámke. Keď sa dvere otvorili, stála v nich vyľakaná žena v dlhej nočnej košeli a papučiach.

„Prepáčte... ja... potrebujem pomoc...“ dostala som zo seba z posledných síl.

Žena sa pozrela na moje oblečenie, zhíkla a priskočila ku mne. Odtisla ma od zvončeka, o ktorý som bola stále opretá a vtiahla ma dnu.

„Ďakujem. Prosím, nevolajte záchranku... Lebo ma nájdu... a potom... zabijú ma,“ zneli moje posledné slová predtým, ako som omdlela.

2

Jaro Holub bol na Petra extrémne nahnevaný. Ten babrák to všetko pokašlal. Mal tú svoju kravu držať zavretú a spútanú, kým sa nevráti. Prehľadal celý ich byt – každé jedno miesto, kde by to mohla ukryť, ale márne. Nič nenašiel. Buď si to tá štetka všetko vymyslela alebo tie dôkazy zašila inde. Ale kde? Sám prehľadal jej stôl v práci, no ani stopa po predmete, ktorý mu nedal pokoj.

Mal to spraviť inak. Mal poslať do bytu Peťa a ostať s ňou sám. Možno by mu zo strachu povedala pravdu. Chcel však prekutrať aj jej bývalé pracovisko a tam mal ako jej nadriadený bezproblémový prístup.

Vyčítal si, že je hlupák, ale bolo neskoro. Ušla im.

Obaja stáli pred akousi starou polorozpadnutou budovou a nevedeli, čo podniknúť.

„Si imbecil!“ zvolal Jaro.

„To ty si! Nemali sme to nechať zájsť až tak ďaleko. Mali sme jej povedať, že jej tú malú pomôžeme nájsť. Predstierali by sme, že to robíme a ona by na to časom zabudla,“ hneval sa Peter.

„Jasné. Bežala by na políciu, lebo je isté, že by sme ju nenašli ani my, ani ona,“ odpľul si Jaro. „Musíme zistiť, kde je. Skôr, ako niečo vyvedie.“

Vonku bola tma. Piatkový večer mnohí ľudia v ich veku trávili v baroch pri pive, kde si prišli oddýchnuť po náročnom pracovnom týždni. Len oni prenasledovali ženu, ktorá toho vedela viac než dosť.

„Toto mesto nepozná,“ povedal Peter a aj keď sa mu hnusilo, ako musel Veronike ublížiť, Jaro bol nekompromisný.

„Rozdelíme sa. Nemohla utiecť ďaleko. Ty pôjdeš po tejto ulici. Špeciálne sa zameraj na autobusové zastávky a lavičky v prítmí. Som si istý, že o tretej ráno nebude hľadať pomoc u tunajších ľudí. Ja pôjdem tadiaľto,“ ukázal rukou.

„Dobre. Ale čo ak zavolá na políciu?“ zháčil sa Peťo.

„Myslím si, že nie. Nemá sa na koho obrátiť. Nezabúdaj, že nemá prácu, rodinu a už ani kamarátky, ktoré by jej pomohli. Nebudem ti opakovať, aký si idiot, že si sa ňou nechal obalamutiť, ale k tomu sa ešte vrátime. Teraz choď. Stretneme sa pri fontáne, keďže máme len jeden mobil. Vieš, kde to je? “

„Áno,“ zašomral Peťo a vykročil prikázaným smerom.

Bol si istý, že Veroniku nenájdu. Jaro ju podcenil. Nebola hlúpa a vždy si so všetkým vedela poradiť. Asi to bolo tým, že vyrastala v detskom domove. Keď sa spoznali a povedala mu, odkiaľ ju do mesta privial vietor, hneď mu napadlo, či nepozná aj to dievča od jazera, ale bál sa jej na to priamo opýtať. Navyše, chcel čo najskôr zabudnúť na tú strašnú kapitolu jeho života.

Veronika spomenula kamarátku, ktorá bola ako jej staršia sestra, no tá odišla z domova hneď, ako dovŕšila osemnásť a nenechala na seba nijaký kontakt. Nepamätal si už jej meno, ale tá od jazera to určite nemohla byť. Bola od Veroniky mladšia. Ak sa aj náhodou poznali, určite si neboli blízke, pretože jeho priateľka bola po odchode kamarátky zronená a uzavretá.

Peťo kráčal ulicou osvetlenou nočnými lampami a mal pocit, že spravil najväčšiu chybu vo svojom živote už pred rokmi. Mal vtedy zabrániť Jarovi, aby sa tak zachoval. Bol hlupák, že mu pri tom asistoval. Toto bol prvý omyl a naň sa nabalili všetky ostatné. Nedalo sa už cúvnuť, lebo toho bolo omnoho viac. Ich priateľstvo bolo od toho letného dňa založené na strachu, či ho ten druhý nezradí. Zatiaľ k tomu nedošlo, ale vzájomná kontrola bola dôvodom, prečo spolu trávili sem-tam nejaký čas aj s priateľkami.

Uvedomoval si, že kvôli vlastnej zbabelosti pripravil sám seba o šťastie, ktoré mohol zažívať každý deň po boku Veroniky.

Oči sa mu naplnili slzami a rozplakal sa ako malé dieťa. Prvýkrát po mnohých rokoch. Prial si, aby Veroniku nenašli. Aby sa jej podarilo ujsť niekam ďaleko a začať odznova.

Vedel, že sám seba odsúdil na život bez lásky, ale bolo neskoro.

„Zachráň sa aspoň ty, láska moja, keď som to ja nedokázal,“ zašepkal a vykročil k fontáne.

3

Edita sedela v kresle vedľa postele a mala privreté oči. Nevedela, že som už hore. Prezerala som si jej sympatickú tvár a v duchu som ďakovala nebu, že ma pri úteku naviedlo práve k tejto dáme. Mala väčší nos, pekne tvarované obočie a plné pery. Blond vlasy jej siahali po plecia a ja som si spomenula na niečo z detstva. S Lilly sme všetkých presviedčali, že blond nie je farba. Pre nás to bola skrátka žltá a basta. Musela som sa pousmiať.

Edita sa zrazu strhla z polospánku a zabránila prílivu mojich ďalších myšlienok. Bola som jej za to vďačná, pretože by ma pravdepodobne boleli.

„Ako vám je?“ priskočila ku mne vydesene.

„Cítim sa, akoby ma prešiel buldozér,“ povedala som a pokúsila som sa postaviť. Neúspešne. Bola som vysilená a spadla som bezvládne na vankúš.

„Som Edita,“ predstavila sa moja záchrankyňa a vložila mi pod pazuchu teplomer.

„Viem, povedali ste mi to len pred chvíľou, keď som zapíjala akési tabletky,“ zamračila som sa pri pohľade na svoju obviazanú ruku.

Nebol to sen. Skutočne som im ušla.

„Tak, moja drahá, aby som uviedla veci na pravú mieru, bolo to včera v noci. Dala som vám lieky proti bolesti, lebo ste to už nemohli vydržať. Máte viacero rán a všade samé modriny. Môžete hovoriť? Nebolí vás pri tom v hrudi?“

Vzdychla som si a prikývla. „Je to v poriadku.“

Stále som nedokázala uveriť, že som nažive.

Edita si prisunula kreslo bližšie k posteli a pohodlne sa usadila.

„V piatok v noci ste mi zazvonili na dvere. Boli ste v hroznom stave,“ začala.

„Takže, dnes je nedeľa?“ opýtala som sa zamyslene.

„Áno. Je jedenásť hodín predpoludním. Včerajšok ste celý prespali. Okrem momentu, keď ste vykrikovali od bolesti. Dala som vám tabletku a tanier s horúcim vývarom. Potom ste znova zaspali a prebudili ste sa až teraz. Mali ste šťastie, že som bola doma. Často chodievam na víkendy preč. Ale poďme po poriadku, slečna,“ preložila si jednu ruku cez druhú a dívala sa mi priamo do očí.

„Ja... kde mám začať?“ rozplakala som sa.

„Upokojte sa. Nikam sa neponáhľame,“ usmiala sa na mňa. „Ale pochopte ma, už druhý deň sa starám o ranenú ženu, ktorá mi nadránom zaklopala na dvere. A navyše ma prosí, aby som nevolala záchranku...“

„Volali ste?“ spýtala som sa bojazlivo.

„Nie. Boli ste veľmi vydesená. Hotová obeť, nie kriminálnička. Mám na to nos, verte mi,“ vstala a vzala do rúk teplomer. „Teplota vám klesla, ale tá rana na ruke je dosť hlboká. Vyčistila som vám ju a zašila, ale aj tak by sme mali zájsť do nemocnice.“

Vložila teplomer do plastového puzdra a položila ho na nočný stolík. Vzápätí mi podala pohár vody, ktorý ležal hneď vedľa.

„Napite sa. Ste dehydrovaná a určite aj hladná. Pripravím vám niečo, no najskôr mi povedzte, kto ste a čo sa vám stalo.“

Po tvári mi tiekli slzy, no Editin pohľad hovoril za všetko. Čakala na moju odpoveď a ja som jej rozumela. „Určite sa vám stalo niečo strašné, ale mám právo poznať pravdu.“

Prikývla som.

„Volám sa Gréta,“ začala som.

„Pekné meno,“ usmiala sa Edita a vzala pohár, z ktorého som si trochu odchlipla.

„Ďakujem. Dostala som meno podľa tej slávnej Grety Garbo. Mama bola umelkyňa,“ vysvetľovala som a snažila som sa tváriť presvedčivo.

Prečo mi napadlo práve meno Gréta? Ešteže som sa vynašla.

Žena prikývla a so zdvihnutým obočím čakala, čo poviem.

„Môj frajer ma takto doriadil...“ pokračovala som.

Chcela som jej v krátkosti rozpovedať celú pravdu, ale rozum mi našepkával niečo iné.

Je to cudzia žena. Pomohla mi síce, ale nemôžem riskovať a povedať jej pravdu.

Vtedy som sa rozhodla, že ju oklamem aj v závažných veciach. Možno to nebolo správne, ale inak som nemohla. Všetko bolo také čerstvé a bolestivé...

Čím menej vieš, tým lepšie pre teba.

„Je to neskutočný žiarlivec. Videl ma na autobusovej zastávke zhovárať sa s kolegom, s ktorým sme pracovali na spoločnom projekte. Doma ma čakalo peklo,“ vymýšľala som si. Edita bez slova počúvala a mala som pocit, že mi verí každé jedno slovo.

„Pohádali sme sa a niekoľko dní sa so mnou vôbec nerozprával. V piatok večer prišiel domov opitý,“ pokračovala som v klamstvách a sama som bola prekvapená, ako mi to ide hladko. Nebola som na seba hrdá.

„Zbil vás,“ povedala Edita. „Po celom tele máte modriny aj škrabance a vaše ruky...“

Pozrela som sa na zápästia. Namiesto hodiniek a náramkov som mala tmavé obruče od kovových pút, ktoré mi nasadili tí idioti.

Och, bože! Ako zdôvodním toto?

„Ja... Tak veľmi sa hanbím...“ zašepkala som. Potrebovala som získať čas.

Edita ma chytila za ruku. „Gréta, znásilnil vás?“

„Nestihol. Podarilo sa mi ujsť. Bežala som, ani sama neviem, ako dlho... Až som došla sem. Neviem, prečo som si vybrala práve váš dom. Prepáčte, že som vám skomplikovala život. Odídem,“ pokúsila som sa opäť vstať, no scenár sa opakoval. Bezbranne som spadla na vankúš. Nemala som silu.

Kedy som naposledy jedla normálne jedlo? V minulom storočí?

Edita mi čítala myšlienky. „Zostaňte ležať. Ste ešte príliš slabá. Prinesiem vám niečo ľahké pod zub. Potrebujete nabrať silu a potom sa uvidí,“ vykročila k dverám, no potom sa zarazila a otočila sa naspäť ku mne. „Keď som vás našla zakrvavenú pri dverách, povedali ste: Prosím, nevolajte záchranku... Lebo ma nájdu... a zabijú ma. Kto sú ONI? Váš priateľ a kto ešte?“

Zaskočila ma. Toto som naozaj nečakala. Teraz som si bola istá, že neuverila mojej historke o žiarlivom priateľovi. Snažila som sa to uhrať do autu.

„Jeho najlepší priateľ. Rovnaké prasa ako on. Vyrastali spolu a vzájomne sa vo všetkom podporovali. Som si istá, že ma hľadajú.“

Aspoň v niečom neklamem.

Edita si zahryzla do pery.

„Naozaj si myslíte, že by vás boli schopní zabiť?“

Jasné, že áno. Nebudú mať pokoj, kým sa ma nezbavia raz a navždy. Som pre nich veľkou hrozbou.

„Bola som vydesená. Som si istá, že tak ďaleko by nezašli.“

Zdalo sa, že mi uverila.

4

Vedomie, že dýcham rovnaký vzduch ako oni, vo mne vyvolávalo odpor a nutkanie na zvracanie. A ešte aj strach. Mali moc a peniaze. Bolo len otázkou času, kedy ma nájdu. Nemôžem sa ukrývať donekonečna a ohroziť aj ženu s dobrým srdcom, ktorá sa mi neotočila chrbtom.

Čo so mnou teraz bude?

Premýšľala som nad všetkými možnými variantmi, no netušila som, ako na tom budem zdravotne. Bola to hra, ktorá sa rozpútala vo chvíli, keď som odhalila pravdu a netušila som, ako sa skončí. Vedela som len, že prehra sa v mojom prípade rovná smrti. A aj keď som v tejto chvíli nemala veľa dôvodov žiť, nechcela som zomrieť.

Smutne som sa dívala do stropu a uvažovala som, kam sa podejem, keď odtiaľto odídem. Nikto ma nečakal. Nikto ma nehľadal. Z práce ma vyhodili ešte minulý týždeň a všetky moje veci v byte určite zlikvidovali, lebo si boli istí, že so mnou urobia rázny koniec. Prekazila som im však plány a teraz sú neistí. Vedia, že som ušla.

Z úvah ma vyrušila Edita, ktorá ku mne kráčala s podnosom s jedlom. Ani som nepočula, kedy vošla do izby.

„Už sa to nesie,“ usmiala sa.

Položila tácku na nízky stôl neďaleko postele a podišla ku mne.

„Poďte, pomôžem vám vstať. Musíte nabrať silu, aby ste si mohli vyriešiť svoj život.“

S jej pomocou sa mi podarilo posadiť.

„Ďakujem. Ste veľmi milá, že mi pomáhate,“ nedalo mi nevyjadriť vďačnosť.

„Máte šťastie. Som zdravotná sestra.“

Pozrela som sa na perfektne obviazané predlaktie. „To som si mohla domyslieť.“

„Pracujem v ambulancii praktickej lekárky pre dospelých už tridsať rokov. Tú reznú ranu na ruke som vám zašila,“ priznala sa a odtiahla mi paplón. Zbadala som, že mám na sebe červené bavlnené pyžamové nohavice. Vrchný diel k nim ladil. Edita si všimla môj pohľad a vysvetľovala: „Je vám trochu veľké, keďže som objemnejšia.“ Potom zavrtela zadkom a zasmiala sa.

„Ako to, že...?“ chcela som vedieť, ako som sa dostala do pyžama.

Predbehla ma s odpoveďou, kým sediac na malej taburetke pri stolíku krájala niečo na tanieri na malé kúsky. „Keď som vás našla, zviezli ste sa na zem ako hnilá hruška. Vtiahla som vás dnu a po chvíli ste nabrali vedomie. Síce ste nič nehovorili, len ste sa triasli, ale spolupracovali ste so mnou. Osprchovala som vás, zastavila som vám krvácanie na predlaktí, ošetrila aj ostatné rany a navliekla som vás do pyžama. Potom som vás uložila do postele. Kráčali ste po vlastných. Vôbec si na to nespomínate?“

„Nie. Pamätám si len to, že ste mi priniesli tabletku a vodu a povedali ste, že ste Edita. Nič viac,“ odpovedala som popravde.

„Boli ste v šoku. To je pochopiteľné. Zažili ste horor. Mužov – násilníkov by mali vyviezť na jeden ostrov, aby sa tam navzájom pozabíjali. A bol by svätý pokoj,“ povedala a vstala aj s podnosom.

„To by ich tu veľa neostalo,“ pokúsila som sa o žart. Podaril sa, Edita sa rozosmiala.

„Bohužiaľ, dnes ide život veľmi rýchlo. Ľudia sa naháňajú za peniazmi a úspechom, zabúdajú na rešpekt. Sú pod tlakom, lebo ak neodíde splátka hypotéky do banky, budú bývať na ulici...“ začala hodnotiť dnešný zrýchlený svet a ja som jej musela dať za pravdu. Takmer všetky moje kolegyne mali na krku pôžičky a mračili sa, len čo ráno vošli do kancelárie. Mali milión starostí, ktoré ich oberali o chuť venovať sa deťom a pracovať na vzťahu. Tak potomkom zadovážili počítače a tablety a bolo im jedno, že ich vzťah ide dolu vodou a sex sa stal zriedkavou záležitosťou. Bolo mi z toho zle.

„Ako to mohlo fungovať kedysi?“ opýtala som sa.

„Fungovalo. V časoch, keď ľudia ešte uznávali iné hodnoty. No dnes má človek pocit, že každým dňom sme bližšie k apokalypse. Že toto všetko musí kamsi smerovať, lebo inak to nejde. A kam inam sa môžeme rútiť, ak nie do pekla?“ povzdychla. V jej očiach som zazrela smútok. Podišla ku mne aj s dreveným podnosom. „V spodnej časti tejto tácky je z každej strany stojan. Prosím vás, pomôžte mi s tým.“

Neváhala som a roztiahla som drevené nožičky na podnose. Edita položila stolček, ktorý vznikol z tácky tak, aby som mohla pohodlne jesť a nemusela vstávať z postele. Cítila som sa ako vo filme, kde zamilovaný muž prinesie svojej láske raňajky do postele. „Tu máte kuracie prsia, omáčku so šampiňónmi a zemiakovú kašu. A v mištičke jahodový kompót, ak by ste mali chuť aj na niečo sladké.“

„Neviem, ako sa vám poďakovať za všetko, čo pre mňa robíte,“ povedala som celá dojatá.

„Dosť už bolo rečí. Mali by ste sa najesť a čím skôr, lebo vám to vychladne,“ vyzvala ma a sledovala, či ju počúvnem.

Stála nado mnou ako bachárka v base a mne to zrazu prišlo veľmi vtipné. Už len chýbalo, aby si založila ruky vbok a nasadila si na koniec nosa hrubé dioptrické okuliare.

Napichla som na vidličku kúsok mäsa a pozrela sa na Editu. Mimovoľne si založila ruky vbok.

„Čo je?“ opýtala sa nedočkavo.

Vybuchla som smiechom.

„Nič, len mi to príde všetko také absurdné. Pred niekoľkými hodinami som utekala od muža, ktorý zo mňa takmer vymlátil dušu, a teraz ležím tu u vás. Navyše, vo voňavom pyžame a s fantasticky vyzerajúcim jedlom... A vy tu stojíte ako ochrankár nad zlodejovou taškou plnou lupu alebo ako prísna učiteľka, ktorá dáva pozor, aby deti počas písomky neodpisovali.“

Edita sa pozrela na svoj postoj s rukami vbok a rozosmiala sa.

„Máte absolútnu pravdu, Gréta. Stojím tu ako nejaká fúria.“ Potom si sadla do kresla vedľa postele. Prestala sa smiať a povedala: „Viete, dávno som pre nikoho nevarila. Dobrú chuť.“

Pre mňa tiež dávno nikto nevaril.

Pustila som sa do jedla. Najprv pomaly, ale bolo to veľmi chutné, tak som posledné kocky mäsa priam hltala. Keby ich Edita nenakrájala na malé kúsky, zhltla by som veľké. S radosťou pozorovala, s akou chuťou jem a usmievala sa.

„Pre takéto jedlo by som bola schopná vraždiť,“ pochválila som ju. Potom mi došlo, že toto obrazné vyjadrenie na jej kulinárske umenie nemusí pochopiť tak, ako to myslím. Pozrela som na ňu zarazene. Našťastie v tom nevidela dvojzmysel.

„To rada počujem,“ vyhlásila hrdo a neskrývala radosť nad takmer prázdnym tanierom.

Keď som vyjedla z mištičky všetky zavárané jahody a chcela som vypiť aj šťavu, priskočila ku mne a asistovala mi. Pravú ruku som totiž nemohla kvôli obväzom dostatočne ohnúť a ľavá sa mi triasla, len čo som nadvihla neveľkú misku. Stála pri mne a priložila mi ju k ústam. Pomaly som pila a Edita mi ju postupne nakláňala, takže som do seba bez problémov dostala celý jej obsah.

Už vtedy som vedela, že jej to nikdy nezabudnem.

5

Na ďalší deň som sa prebudila zavčasu. Potrebovala som ísť na toaletu. Bála som sa, či to zvládnem, ale výdatný spánok a chutné jedlo so mnou spravili divy. Vykročila som z postele a vydala sa k dverám.

Keď som ich pootvorila, trochu zaškrípali. Ocitla som sa na chodbe. Vonku už bolo vidno, no v celom dome vládlo ticho. Akoby som tu bola sama. Po včerajšej večeri mi Edita prišla povedať, aby som si oddýchla, strčila mi do ruky ovládač od televízora a rozlúčila sa slovami, že sa uvidíme zajtra. Zdalo sa však, že odišla z domu, aj keď mi niečo našepkávalo, že je málo hodín a určite ešte spí.

Stála som uprostred priestrannej chodby a obzerala som sa.

Ktoré z týchto dverí vedú do kúpeľne?

Podišla som k prvým vpravo. Siahla som na kľučku, no dvere boli zamknuté.

Asi opatrenie z Editinej strany. Pre prípad, že som zlodejka.

Vôbec som jej to nezazlievala. V podstate o mne nič nevedela.

Pokračovala som v chôdzi a natrafila som na ďalšie dvere. Keď som ich otvorila, nemala som pochybnosti, že je to pracovňa.

Fíha. Toto je sen každého človeka, čo má rád knihy. Budem si aj ja raz zariaďovať vlastný domov? Ak áno, toto chcem.

Uprostred izby stál tmavý masívny stôl a vysoká stolička. Zvyšok nábytku tvorili police plné kníh, pod ktorými boli skrinky so strapcovitou ozdobou z tkaniny na každých dvierkach. Všetko v miestnosti bolo tmavé okrem béžového koberca.

Skenovala som izbu od dverí a akosi som sa bála vstúpiť dnu. Nechcela som narušiť pokoj a ticho, ktoré sem prosto patrili. Potichu som privrela dvere a podišla som k iným oproti. Za nimi som našťastie našla kúpeľňu.

Priečilo sa mi chodiť po cudzom dome. Už len to, že ma Edita vzala pod ochranné krídla, bol zázrak. Nebolo by príjemné, aby som sa tu túlala a dotýkala sa jej osobných vecí.

Kúpeľňa sa mi páčila. Bola jednoduchá – v pravom rohu vyvýšený sprchovací kút s plexisklom, v ľavom toaleta, na stenách pistáciovo zelené dlaždice. Hneď vedľa dverí bolo malé umývadlo a nad ním polica s kozmetickými prípravkami. Na ďalšej poličke vedľa sprchového kúta som zbadala nadýchané uteráky rôznych farieb a na zemi zelené koberčeky. Zavrela som za sebou dvere.

Vyzliekla som si pyžamo a prezrela si telo postupne od nôh. Celý čas som sa mračila. Niektoré modriny už začali pomaly miznúť, no mnohé sa dostávali do vrcholného štádia, keď boli najviac viditeľné.

Zaujímavé, koľko ich je. Pri úteku som necítila žiadnu bolesť.

Zrejme som už v tom čase bola na ňu zvyknutá. Držali ma zavretú tri dni. Dali mi dvojlitrovú fľašu vody a dva tvrdé rožky. Netušila som, ako dlho ma plánujú mučiť a keď som sa Jara na to opýtala, uštedril mi pár faciek a kopancov, po ktorých som sa zosypala k zemi. Tak som sa prestala pýtať a premýšľala som, ako sa z toho vysekať. No pri každej návšteve, keď sa snažil zistiť, čo ešte viem, som utŕžila pár ďalších rán, lebo som mlčala.

Rezná rana na ruke bola obviazaná. Pomaly som vstúpila do sprchovacieho kúta, no plexisklo som nezatiahla. Pustila som teplú vodu a snažila som sa držať pravú ruku von z kúta, aby sa nenamočil obväz.

Na chvíľu som zabudla na všetko, čo sa stalo. Bola som len ja, prúd teplej vody, ktorý sa rozlieval po mojom ubolenom tele a prenikavá vôňa broskyňového sprchového gélu.

Keď som však stála pred zrkadlom a pozrela sa na seba, nevydržala som to a rozplakala som sa. Cítila som sa krehká a zraniteľná ako mláďatko, ktoré opustila matka a nechala ho napospas divokej prírode.

Plakala som tíško, s upreným pohľadom do vlastných očí v zrkadle a cítila som sa bezmocná.

Žijem, ale čo teraz? Nemám kam ísť. Akoby som nebola.

Z úvah ma vyrušilo zaklopanie na dvere a potom hlas: „Gréta, ste tam?“

Utrela som si tvár do uteráka, no moje oči aj tak prezrádzali, že som plakala.

„Áno. Prepáčte, ale potrebovala som na záchod a aj sprchu,“ povedala som.

„Veď to je jasné. Tá oranžová zubná kefka na umývadle je vaša. Vládzete chodiť?“ zaujímala sa Edita a mne sa vďaka jej dobrote tlačili do očí ďalšie slzy.

„Áno. Včerajšia večera ma prebrala. Cítim sa fit,“ povedala som a navliekala som sa naspäť do pyžama. Nič iné v kúpeľni nebolo, iba majiteľkin župan a ten som si nechcela obliecť. Ja by som ten svoj nepožičala vôbec nikomu. A dnes je pravdepodobne niekde na smetisku.

V Editinom hlase som začula radosť. „To je skvelé. Keď skončíte, príďte do kuchyne. Je na prízemí.“

Zavolala som, že prídem a keď som začula jej vzďaľujúce kroky, vyčistila som si zuby a prečesala som si krátke vlasy.

Takto nejako to určite vyzerá v normálnej rodine. Dcéra je zatvorená v kúpeľni a mama zatiaľ chystá raňajky. Škoda, že som toto nikdy nezažila.

Keď som vyšla na chodbu, ovanula ma vôňa čerstvej kávy. Rezkým krokom som sa vydala na prízemie. Na stole boli už hotové toasty so syrom a zelenina, a Edita práve nalievala čierny mok do šálok. Mala na sebe čierne elegantné nohavice, béžové tričko a tmavé sako. Vlasy si zopla štipcom a na jej perách som okrem úsmevu zbadala výrazný červený rúž.

„Dobré ráno,“ usmiala som sa a posadila som sa k stolu.

„Ako ste sa vyspali?“ opýtala sa a položila predo mňa šálku.

„Výborne. Ďakujem. A čo vy?“

„Bola som sa na vás pozrieť. Vykrikovali ste zo sna, ale nič som vám nerozumela. Zľakla som sa, keď som pred chvíľou našla vašu prázdnu posteľ.“

„Kvôli mne ste sa nevyspali. Veľmi ma to všetko mrzí a...“ chcela som sa ospravedlniť a opäť poďakovať, ale Edita ma stopla.

„Zažili ste strašné chvíle. Nikto nemá právo ubližovať iným,“ vyhlásila a posadila sa na stoličku oproti mne.

„To áno. Ale vy... ako viete... že ja...“ habkala som. Nevedela som nájsť správne slová, ako sa jej opýtať, či nemá strach.

Veď ma vôbec nepoznáš!

„Povedala som vám, že mám na ľudí čuch. Cítim, že ste dobrý človek. Každý z nás sa raz ocitne v situácii, keď je odkázaný na pomoc iných. Vaša prišla v piatok v noci. Keď príde moja, verím, že stretnem ľudí, ktorí mi pomôžu tak ako ja vám teraz. Povedzte mi, akú máte predstavu o vašej budúcnosti? S tým agresívnym mužom predsa žijete v jednom byte, alebo sa mýlim?“

Bleskovo som uvažovala, čo povedať. Nechcela som sa zamotať ešte viac, ako som už bola.

„Odniesla som si veci ku kamarátke. V byte zostali už len haraburdy, ktoré nepotrebujem.“

„Aha. Takže plánujete ostať nejaký čas u nej? A čo on? Možno sme mali predsa len zájsť na pohotovosť a potom na políciu udať ho za napadnutie,“ premýšľala nahlas.

Vydesilo ma to.

To nie! To by bolo ako naservírovať sa im na striebornom podnose!

„To nemá zmysel. Polícia by aj tak nič nevyriešila. U kamarátky nezostanem. Má malý byt a jedno neposedné dieťa. Nezmestila by som sa tam medzi stovky hračiek,“ klamala som a tvárila sa pri tom vážne.

„Takže sa vrátite k rodičom?“

Ach, keby si ty len vedela.

„Asi áno. Žijú v zahraničí, v Nemecku. Takže to pravdepodobne chvíľu potrvá, kým si vybavím všetko potrebné na Slovensku.“

„Hneď mi bolo zvláštne, že im vôbec nechcete zavolať. Ale keďže žijú tak ďaleko, asi si nevoláte veľmi často.“

„Raz, maximálne dvakrát za týždeň. To úplne stačí,“ zasmiala som sa a snažila som sa tváriť dôveryhodne. V hĺbke duše som sa však cítila ako najväčšia klamárka na svete.

„Čo keby ste zostali pár dní u mňa? Ešte vám vidno modrinu pod okom a aj ďalšie na rukách, plus škrabanec na čele. A navyše, rana na ruke si vyžaduje starostlivosť a časté preväzy,“ povedala a usrkla si z kávy. Spravila som to isté. Chuť kávy ma presvedčila. Chcelo sa mi zvolať: Zostanem tu navždy!!!

Mlčala som. Po pár sekundách som šepla: „Ja neviem. Nerada by som vás naďalej obťažovala.“

„Keď vás uvidí vaša kamarátka v tomto stave, vyľaká sa. A jej dieťa tiež. Mňa vôbec neotravujete. Som tu sama.“

„Nemáte rodinu?“ opýtala som sa a v tej chvíli by som si najradšej dala zaucho.

Ako sa opovažuješ položiť takúto otázku, ty trúba? Je to indiskrétne. Aj keď na druhej strane, ak tu máš ostať ešte pár dní, je dobré vedieť, či sa neobjavia nejaké deti, vnuci, manžel...

Chvíľu trvalo, kým sa Edita zmohla na odpoveď. „Môj muž zomrel. Je to už päť a pol roka. Odvtedy som sama.“

V jej očiach som zbadala smútok. Bolo mi jej ľúto.

„Tak ostanete?“ opýtala sa skôr, ako som sa zmohla na verbálnu reakciu.

„Tak dobre. Som vám veľmi vďačná.“

„To nestojí za reč. Mali by ste však zavolať tej kamarátke. Nepripadá jej zvláštne, že ste sa od piatka neozvali? Je už pondelok,“ vyšetrovala ma ako detektív.

„Povedala som jej, že si musím niečo vybaviť. Tina je tá najlepšia a najchápavejšia kamarátka na svete,“ vymýšľala som. A spravila som chybu.

„Ale prešlo už niekoľko dní. Kde vlastne máte mobil? Vo vašom vrecku som nič nenašla.“

No paráda. Jasné, že ho nemám, lebo mi ho vzali. Rovnako, ako ma chceli obrať o život.

„Zrejme mi vypadol, keď som utekala,“ zachraňovala som situáciu.

„Tu máte môj mobil. Určite viete jej číslo naspamäť, keď je to vaša najlepšia kamarátka. Pokojne jej brnknite odo mňa,“ podala mi moderný telefón.

A si v kaši, dievča.

Chvíľu som nemo hľadela na mobil a rozmýšľala, čo teraz. Najprv mi napadlo, že zavolám na svoje číslo. No potom som si uvedomila, že sa automaticky zapne odkazová služba, keďže je telefón vypnutý. A tí bastardi by ma mohli hľadať aj tak, že sa mi nabúrajú do telefónu. Dnes by to už nebolo nič zvláštne. Mohli by sa dostať k Editinmu číslu a ublížiť jej. Nemali zábrany.

Musím zahrať niečo dojímavé. Inak to nejde. Musí mi uveriť.

Spomenula som si na Lilly a do očí sa mi natlačili slzy. „Ja... Veľmi sa hanbím,“ povedala som a rozplakala som sa.

Kvôli kamarátke z detstva som už vyplakala more sĺz. Teraz som bola nahnevaná na celý svet.

Na Editu to zapôsobilo. Vzala mi telefón z ruky a materinsky ma pohladila po prstoch.

„Gréta, nemáte sa za čo hanbiť. Nie je to vaša vina. Na svete je veľa fyzicky týraných žien, a vy ste spravili dobre, keď ste ho opustili.“

Pozrela som sa na ňu cez slzy.

Ako veľmi by som si priala mamu, ako si ty. Milú a chápavú, priateľskú a ochotnú pomôcť. Oporu v ťažkých časoch...

„Dohodnime sa teda nasledovne: do piatka vám už určite zmiznú modriny a ruka už na tom bude lepšie. Zájdeme za vašou kamarátkou a prinesieme vám sem veci. Na víkend vypadneme niekde mimo mesta a potom, na ďalší týždeň, sa pustíte do vybavovačiek. Keď budete mať všetko pripravené, pomôžem vám poslať vaše veci do Nemecka. Hmmm?“ chcela poznať môj názor.

Hurááá.

„Ste si istá, že...“ začala som opatrne.

„Dosť už. Sme dohodnuté,“ uzavrela túto tému. „Teraz idem do práce. Vrátim sa o pol tretej. Pokúsim sa požiadať lekárku o dovolenku. Uvidíme, aký má program pani, ktorá zaskakuje namiesto mňa, keď mám voľno.“

Položila šálku do drezu, ukázala mi, kde nájdem chladničku a komoru a previazala mi ranu na ruke. Stehy ma vydesili, preto som radšej rýchlo odvrátila pohľad. Potom nasadla do auta a odišla. Ostala som sama. V cudzom dome, ktorý mi poskytol útočisko v ťažkej chvíli. Mala som doslova šťastie v nešťastí.

Už len sa vysekať z toho klamstva o Tine. Do piatka určite niečo vymyslím.

6

„Zanechal si v mojom byte spúšť!“ povedal Peter nahnevaným hlasom. Telefonoval s Jarom.

„Kašlať na to. Ubehlo už pár dní a tej hlupane nikde. Nemohla sa len tak vypariť.“

„Kiežby,“ pomyslel si Peťo.

Sedel v kancelárii a keď Jaro zavolal, práve si čítal smutnú správu od Renáty, Veronikinej kamarátky. Cítil sa pod psa a muž na druhej strane slúchadla to len zhoršoval.

„Čo ďalej?“

„Ako to, že čo ďalej? Musíme ju nájsť. Určite sa u niekoho ukryla. Si si istý, že v tom meste nemala nijakých známych?“

„Som. Žili sme spolu dlhé roky. Vedel by som o tom,“ bránil sa Peťo.

„No to určite. Preto si ani netušil, že nás vtedy videla,“ poznamenal s odporom Jaro Holub.

„Ako som to mal vedieť, ty debil?“ nezdržal sa Peter. Potom si uvedomil, že je v kancelárii a že jeho spoločník Jano by ho mohol počuť, ak nezníži decibely svojho prejavu.

„Kašli na to. Už to nezmeníme. Budeme mať malér, ak sa tá žaba dostane k nahrávke. Nemôže ju síce použiť na súde ako dôkazový materiál, ale rozvíri pokojnú hladinu a môže spustiť vyšetrovanie. A to by nedopadlo dobre,“ premýšľal nahlas Jaro.

„Ešteže mi to hovoríš, lebo samému by mi to nenapadlo,“ neodpustil si Peťo sarkastickú poznámku.

„Vymenil si zámok na byte?“

„Tebe asi nemyslí. Načo by som to robil? Veď nemá kľúče!“ nahnevane zvrieskol Peter a opäť si pripomenul, že by mal byť potichu.

„Vrátiš sa tam a zistíš, kde sa ukryla. Niekto ju predsa musel vidieť!“

„Mám veľa práce, ty magor. Nezabúdaj, že som bol, mimo kancelárie už od utorka. Musím toho veľa dohnať. Biznis nepočká,“ argumentoval Peťo.

„Tak dobre. Zabehnem tam ja a nájdem ju. A potom jej už niet pomoci. Ozvem sa neskôr a dúfam, že budem mať len pozitívne správy.“

Jaro zložil a odpil si z kávy, čo mal pred sebou. Mračil sa už niekoľko dní. Jeho zamestnanci to našťastie pripisovali incidentu, ktorý sa odohral minulý týždeň. Nevedeli, že celý ten škandál, do ktorého namočil Veroniku, narafičil sám veľký šéf.

Potom vypol počítač, vstal a odkráčal z kancelárie. Kývol osadenstvu v banke na pozdrav a odišiel. Nasadol do auta a namieril si to do mesta vzdialeného stodvadsať kilometrov do bytu, kde väznili Veroniku.

Cestou v aute premýšľal nad tým, ako vyriešiť tento problém. Otec by ho zabil, keby sa dozvedel o všetkých tých sračkách, ktoré v mladosti navyvádzal. Roky to bolo pre neho premlčané, takže takmer zabudol, že sa stalo niečo také. Žil pre dnešok, nie pre to, čo bolo. A trochu aj pre budúcnosť.

V poslednom čase začal pociťovať túžbu po rodine. Chcel sa usadiť, oženiť a mať deti. Aspoň tri... A všetky s Máriou.

Zaparkoval pred panelákom a vybehol do bytu na záchod. Dal si pohár vody a poobzeral sa po miestnosti, kde sa na zemi povaľovali putá.

„Škoda, že ten byt je na prízemí a nie aspoň na treťom poschodí,“ zaklial. Veronika totiž ušla práve skokom z okna. Tá baba mala odvahu.

Potom opäť nasadol do auta a odviezol sa k budove, kde videli naposledy Peťovu frajerku minulý piatok. Vo dne to tam vyzeralo úplne inak ako v noci. Vôbec nie tak desivo.

Vystúpil z auta a poobzeral sa okolo seba. Nevidel ani živú dušu. Zohol sa a prešiel dierou v plote. Podišiel k oknu, ktoré bolo najbližšie a zbadal krv na rímse. Zasmial sa a vybral z vrecka saka mobil.

„Ahoj, kamoš. Potrebujem preveriť nemocnice v celom kraji,“ povedal do slúchadla.

Keď skončil rozhovor so starým známym, usmieval sa. Dlho mu však úsmev na perách nevydržal. V budove sa niečo pohlo. Na moment mu napadlo, že by sa tam Veronika mohla ešte stále ukrývať. Keď však zbadal dvoch bezdomovcov, ako opúšťajú svoj brloh, vzdychol si. Tá krv na okne vôbec nemusela byť jej.

Rozhodol sa, že preverí aj najbližšie ulice a bude sa vypytovať domácich, či nevideli neznámu ženu potulujúcu sa cez víkend po okolí. Dúfal, že bude mať šťastie a že niekto si predsa len niečo všimol.

7

Dovolenku si Edita nakoniec mohla vziať iba na štvrtok a piatok. Oznámila mi to hneď v pondelok po práci, keď sa ma vypytovala, aký som mala deň.

V tomto som neklamala. Aspoň v niečom...

Ležala som v obývačke na pohovke a dívala som sa na telku. Asi dvakrát som si zdriemla a zobudila som sa až vo chvíli, keď zaznela záverečná melódia vo filme. Toto leňošenie sa mi páčilo. No len do stredy.

Okolo obeda som vyšla do záhrady vychutnať si čerstvý vzduch. A možno by bolo všetko inak, keby som radšej pokračovala v leňošení.

Prešla som po mäkkej tráve až k altánku a spomínala som si na noc spred necelého týždňa, keď som sa tu zvalila ako vrece zemiakov. Prešla mnou hrôza, preto som radšej vstala a prešla za dom do záhrady. Sadla som si na zadné schody vedúce k dverám do domu.

Jaro!

Toto nie je pravda. Hľadá ma!!!

Určite zazvoní aj tu. A čo ak vojde do bránky?

Mohol by vojsť do domu!

Table of Contents

Titulná strana

1 - 9

1

2

3

4

5

6

7