Ukážka z elektronickej knihy

V roku 2014 vydalo vydavateľstvo HladoHlas Group, spol. s r. o.
www.hladohlas.sk, info@hladohlas.sk
ako svoju 62. publikáciu

Jazyková úprava Anna Fričová

Ilustrácie Janka Sofia Thomková
Grafika a zalomenie Pavel „Hirax“ Baričák

Vydanie prvé

Vytlačila tlačiareň Těšínské papírny

Objednávky:

HIRAX Shop, Rumunskej armády 1/6, Martin 036 01

www.hiraxshop.sk, obchod@hiraxshp.sk

Kontakt na autora:

hirax@hirax.sk

Facebook: Pavel “Hirax” Baričák (spisovateľ)

ISBN 978-80-89711-20-8

Všetky knihy vydané vo vydavateľstve
HladoHlas sú v ponuke HIRAX Shopu
(www.hiraxshop.sk) nonstop mínus dvadsať percent.

Pri Hiraxových tituloch dokonca s možnosťou

podpisu či venovania. Svoje želania

píšte do poznámky.

Venujem tme, ktorá ma rozsvecuje,
svetlu, ktoré ma poháňa,
a Boholáske, ktorá vie,
prečo to tak je.

Koľko stonov napočúvali sa nás stromy

a toho svetla, čo napila sa ranná rieka.

Tlačili sme sa na seba telami

silnejšie, než spojila nás láska...

Vlhké srdcia iba o seba búšili,

no nemohli nič viac.

Moje hravé prsty po tvojej šiji stekali,

no nemohli nič viac.

Tvoje žhavé oči rosu lásky ronili,

no nemohli nič viac.

Spoločne Boha sme sa pýtali,

prečo vložil lásku medzi nás,

keď nedal možnosť

zakvitnúť jej v prenádherný jas.

Nadránom s úctou a plačom

sme sa lúčili.

Možno o rok, ďalší život?

Tak ahoj, niekedy pri rieke zas.

...

Ľudia ma nazývajú slnkom,

ale toto budú musieť pochopiť.

Zajtra jednoducho nevyjdem.

Odpusť môj pokus o pravý bozk.

Prijmi moje žhavé dlane,

ktoré s láskou stekali

krivkou tvojich plných pŕs.

Som len obyčajný muž,

chýba mi to, čo vlastníš ty.

Neha.

A ja pochopím tvoje chvejúce sa telo,

ktoré spojiť sa chcelo,

aj keď pery šepli nie.

Ďakujem.

Viem, si len obyčajná žena,

ktorej chýba to,

čo vlastním ja.

Neha.

Túžim byť

pri všetkej počestnosti

nečestný.

V tvojej posteli

bez teba

s tebou...

Len s tvojou vôňou,

pár odležanými vlasmi,

rozčítanou knihou

a pyžamom

pod mojou hlavou.

Natiahnem ruku

a dotknem sa ťa

ako búrka za oknom.

Ráno ťa opustím pomilovanú,

bozkami zmáčanej vrátim kľúč.

Strieborný mesiac, vlhká noc

a my celí

bez seba.

Prosím, nechoď...

Vieš, láska moja, často ti píšem,

no nikdy neodošlem,

aj keď list o vietor žobroní.

Priznávam, myslím na tvoje oči,

ktoré mi smútok nikdy nespôsobili,

a ani ja som ich ani raz nezastrel.

Často som s tebou,

no i tak neviem, ako sa máš.

Človek sa zo snov nič nedozvie...

Tak sa deň čo deň pýtam slnka,

či by to vyšlo aspoň nám,

nezačali by sme iba,

ale aj skončili by sme v láske.

Žien chodí okolo mňa... bučiace stádo...

no smútok zakázal mi opäť uveriť.

Nevidím ich, sú len navoňaný tieň.

Ver mi, modlím sa každým večerom,

nech si šťastná aspoň ty

a učíš tej radosti i svoje deti.

Vieš, láska moja, často ti píšem,

ale nikdy neodošlem...

Lebo správny vietor neprišiel.

Všetko skončilo tým,

že sa nemalo začať.

No stalo sa,

Boh nám obom jednu uštedril.

Lekciu...

... keď ma krížom naberáš

a v závere si úplne obrátila pohľad.

Mne však právo vnímať situáciu inak

nepochopiteľne uberáš.

Si večne stekajúca slza,

s radosťou nemáš nič spoločné.

A ja som vraj vrah tvojej lásky,

ktorú si v sebe tak dlho

pre niekoho živila.

Áno, som citový vagabund,

nemala si skočiť na moje verše

a neskočila by si ani do priepasti

lásky...

... keď ma raz zbožňuješ

a obratom preklínaš.

Vraj som vinník, ktorý za všetko môže.

Ty si len po obrubníku kráčala,

v nebesiach celá bola,

kým ja som ťa od krku k duši bozkal,

vzdychmi v tebe ožil,

od pŕs k lonu miloval

a ty si nič netušila.

Niečo tu však nesedí.

Ak odmietaš byť obeť,

nežije ani vinník.

Nik z nás nie je vinný.

Ako láska je kvet a chtíč tŕnie,

tak prázdnota priťahuje citovú púšť,

obe chcú cez milotu ozdravieť.

Už ťa nemilujem, prosím prijmi.

Vraj kam sa láska stratila?

Žije, iba šat zmenila.

Chceš sa zo mňa oslobodiť?

Neškoďme si viac,

čo najskôr srdce moje

z tvojho vyjmi.

A vy ostatní, ktorí ste doplávali až sem?

Ak sa so vzťahom nemôžete pochváliť svetu,

neživte taký vetrolam.

Duša je múdra, no slepo clivá,

veľakrát neskoro spozná sebaklam.

Ľudia rozprávali,

že včera sa Matke opäť stratil

jeden dažďový syn.

Mlčal som.

Až ráno som zasadil jabloň.

Nech usmiato rastie rovno k nebesiam,

aby raz v oblakoch zaklopala deduškovi na okno

a odkázala mu, že jeden jeho syn

tuší vrásky Otca svojho

a tak s pokorou hladí tvárou perinu Zeme.

Áno, Bože, som to ja,

ten smiešny, plešatý muž s rýľom v ruke,

dlaňami ufúľanými od zeme,

zablatenými kolenami,

vlhkými očami

a zeleným srdcom.

Sadím strom.

Keď dala si mi lásku,

musela v tebe byť.

Bola si pripravená

v nahote dotlieť.

Kto dáva iba telo, natiahnutou pružinou je.

Najprv napätie, potom prúd.

Na konci kýchnutie.

Spotená posteľ,

dve misky so smútkom,

slová bez viet...

Chrbtom sa otočiť, kamsi ujsť.

Schody brať po štyroch,

chladnému ránu

vyraziť z náručia

tmu.

Toľkej bolesti

pre jediné želanie

dobiť sa dnu...

Ak vzal som ti nádej,

potom prázdnota vo mne žila.

Cez nahotu lúpila.

Musela...

Aby prežilo ponaučenie

nevkladať vieru

do mŕtvych snov.

Koniec ukážky