Ján Marton

Srať na lásku

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Text © Ján Marton, 2014
Ilustrácie vnútra i obálky © Katarína Prídavková, 2014

V roku 2014 vydalo vydavateľstvo ©  Group, spol. s r. o.
info@hladohlas.sk, www.hladohlas.sk
ako svoju 56. publikáciu
Grafika a zalomenie Pavel „Hirax“ Baričák, 2014
Vydanie prvé, Martin 2014
Vytlačila tlačiareň P+M, Turany, www.p-mtlac.sk

Objednávky:
HIRAX SHop, Rumunskej armády 1/6, Martin 036 01
www.hiraxshop.sk, obchod@hiraxshop.sk

Kontakt na autora:
Facebook: Ján Marton (autor)

ISBN 978-80-89711-08-6

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2014

„Moja maska je ako slamená strecha chatrče.
Skrýva sa pod ňou Jupiter.“

William Shakespeare

Medzinárodný pocit slobody

Túžim po tebe a zvieram

v dlaniach všetky svety.

Medzi prstami mi preteká sneh

ako vlastné šialenstvo.

Čo tak podkúriť ním

pod jarnú obetu?

Koho sa mám opýtať

na ďalšie leto a čo má v pláne Boh?

Kvety kvitnú v prízemí

a nebo sa ti podobá až príliš.

Svet otvára farebné listy neutíchajúcej jesene

a všetko nám kradnú kolobehy.

Iba zhora sa všetko zdá

ako na dlani.

Tu dole je to iné.

Ale strašne iné.

A načo sa vôbec pýtať?

Stále je čo žiť

Dávne slobody ma zvykli prezývať
väzňom vlastných posolstiev.

Tak niekedy škatuľkovali básnikov.

Ja som sa však púšťal po vetre ani šarkan,
keď som nerozlišoval žiadne farby.

Bol som posadnutý a čistý zároveň.

Nehľadal som obdobia,

ktoré mi vyhovovali,

ale prechádzal tými,

čo prichádzali.

Ťukal som do písacieho stroja

a uvedomoval si, že nie som ďateľ

a nenachádzam sa ani v lese.

Že som len v ľadovej izbe hladný

a hlavne sám. Vďaka Bohu za všetky samoty.

Neprišli mi na to, všetci videli iba slobodného bohéma bez rán.

No a ja tak dnes tlačím pred sebou

diagnózu za diagnózou.

Hlavne, že je o čom.

Upokojujem sa.

Že je o čom. A je čo.

Nechápete?

Básne by sa nemali vysvetľovať,

ale toto je len smradľavý brak.

Tak ešte raz:
Upokojujem sa, že je o čom... písať

a je čo... žiť.

Rum

Tíšim sa ležérnym pohľadom

na farbu hnedej za sklom

a spomínam, aké to bolo

kedysi.

„Nikdy viac,“ hovorieval som si

každé podobné ráno.

Dnes sa usmievam presne

na to isté hrubé sklo prázdneho pohárika

v zadymenom kúte.

Len tá hnedá mi furt akosi chýba.

Spievam dookola krčmárovi:
„Ešte jeden bratku,“

a donekonečna si to pripomínam.

Že opakovanie chýb
je určite matkou sprostosti.

Raz si mi venovala verše

Vykašli sa na povesť a dobré mravy.

Čoskoro bude svitať,

nie je možné, aby sme to neprežili.

Hoci nikdy nevieme,

ktorý deň bude ten náš posledný.

Zhasni, vyrev si dušu pod mojou perinou

a ja ťa odveziem na vysnívané polia.

Zavri oblohu,

mesiac uviaž na reťaz

a otvor fľašu.

Otvoril som náruč,

je iba tvojou, presne tak

ako ty mojou.

Až do konca.

Tejto básne.

Ráno niektoré jazvy nevidieť

Mám jazvu na spodnej časti

ľavého krídla, ktorú mi hladíš.

Hovoríš, že ju nevidno

z každého uhla.

Že sa nám stačí

ponoriť do morí,

urobiť pár synchrónnych pohybov,

vraj to viem najlepšie sám.

Že splynieme do jedného slova,

čo nám nevyhladí vrásky,

ale povie o nás noci.

Že ráno niektoré jazvy nevidieť,

lebo keď tma pácha ďalší rituál samoty,

stačí, aby si svoje pravé krídlo

položila na moje ľavé.

Bude to bolieť menej, Láska. Uvidíš.

Dopisujem ti čerstvý chlieb,

krájam slová a stišujem

ďalšie bezvýznamné prázdno.

Si mojou silou každodennou,

čo potrebujem na zacelenie kráterov,

čo tu ostali

po minulých životoch.

„Ďakujem,“ píšem ti

do posledného riadku

a utieram slanú kvapku,

čo mi vypadla z ľavého mora.