Vydalo vydavatelství HladoHlas Group, spol. s r. o.,

Rumunskej armády 1/6, 036 01 Martin, Slovensko,

jako svou 77. publikaci v roce 2016

Překlad ze slovenského jazyka Katarína Šlesaríková

Jazyková korektura Teodor Stojanovič

Koncept obálky Zuzana Kadecká

Zalomení obálky a textu Pavel „Hirax“ Baričák a Andrea Hoštáková

Autor fotografie na obálce Pavol Majko

Ilustrace uvnitř Janka Sofia Thomková

První vydání

Vytiskli Těšínské papírny, spol. s r. o.

Objednávky:

HIRAX Shop, Rumunskej armády 1/6, Martin 036 01, Slovensko

www.hiraxshop.sk, obchod@hiraxshop.sk

Kontakt na autora:

hirax@hirax.sk Facebook: Pavel „Hirax“ Baričák (spisovatel)

ISBN 978-80-89711-53-6

Vytvorenie elektronick verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Pavel „Hirax“ Baričák

Slabikář

štěstí

Dospělí dětem,

děti světu

Ukázka z elektronické knihy

Tuto knihu ve skutečnosti napsala Sára Ráchel Baričáková, Samo Leo Baričák a všechny děti, které chtěly skrze mne něco odkázat, a tak se šikovně připletli do mého života.

A, samozřejmě, Prozřetelnost, která mě obdařila schopností uvidět a převzít všechno, co mělo být viděno a posláno dál.

Autor

Poděkování, zdroje, ovlivnění: máma a otec, manželka Ivka, dcera Sára Ráchel, syn Samo Leo, Kevin Leman, Thovt, Alexander Sutherland Neill, Sofie, Maria Montessori, Simona Martišová, Janko Marton, Dadka a všem, kteří mi posílali výroky, postřehy a zážitky se svými dětmi, jako i ze svého života. Bez nich by tato kniha byla jako kakavko bez mléka.

Slovníček

Domov je tam, kde se po opuštění fyzického těla vracíme. Tedy pokud regulérně odejdeme a nezůstaneme „lítat“ někde v meziprostoru.

Matrixem nazývám všechno to, co je kolem nás: zdravotnictví, ekonomiku, hospodářství, politiku, média, stát... Jednoduše systém, který se tváří, že je tu pro nás, ale ve skutečnosti si nepřeje, abychom otevřeli oči a byli šťastní, neboť jinak by přišel o své peníze, pozici, ztratil svou sílu. A tak v nás probouzí strach...

Moje děti jsou Sára Ráchel jako prvorozená a syn Samko Leo, kterého si k sobě Sárka přivolala čtrnáct měsíců po svém vtělení na Zemi. Lidé, kteří to nevědí, bývají většinou zmatení, když své děti jednou nazvu jedním a o pár řádků níž druhým jménem.

Sofie, kterou v textu často zmiňuju, je moje nepokrevní sestřička, normální bytost z masa a kostí, která ovládá velmi mnoho technologií na diagnostiku těla, duše, ale i komunikace s Pravdou. Je moudrost a láska sama, a nejen já jí vděčím za objasnění množství souvislostí.

Vlnobytí je mnou vymyšlené slovo, kterým nazývám život jako bytí ve vlnách. Jednou jsme nahoru, jednou přijde lekce a jsme dolů. Takže neviďte v tom slově hrubku, natož náhodu, či omyl.

Než se pustíte do usměrňování dětí a poznání sebe přes děti a své dětství

V žádném případě si při žádné stati nevyčítejte, že jste při výchově svých dětí pochybili, nepostupovali laskavě, moudře, jednoduše, že jste je mohli vychovávat lépe. Všechno mělo být přesně tak, jak se událo. Pro své děti jste byli těmi nejideálnějšími rodiči, vždyť právě proto si vás vybraly. Chtěly přesně vás a nikoho jiného, protože jste byli tou nejlepší startovací pozicí pro jejich současnou životní misi. Dělali jste všechno nejlépe, jak jste v tom čase věděli, takže žádné sebeobviňování. Na stejném principu radím všem, aby přestali s obviňováním rodičů, že právě oni mohou za jejich „pokažený život“. Spíše se zaměřte na to, proč je ve vás něco, s čím nejste spokojeni, co vás bolí a bere vám. Pochopte to vzhledem na své dětství, přijměte a rozpusťte. Koneckonců, i vy jste si z nějakého důvodu vybrali své rodiče. Skutečně byli těmi nejlepšími pro vás.

Kniha není komplexní. S výchovou a růstem dítěte se spojuje množství témat. Já jsem psal jenom o těch, která ve mně zarezonovala.

Pořád mějte na paměti, že já jenom šeptám, no pouze vaše srdce vám řekne, které řádky z této knihy jsou pravdou i pro vás. Uchopte výhradně jenom ji a jenom ji začněte používat jako nástroj.

Pro láskyplnější zítřek celého lidstva a všeho živého na této úžasné planetě.

Neidealizujte si rodinu Baričákovců

Odborníci tvrdí, že do šesti let se v mladém člověku ukotví většina charakterových vlastností, postojů i pohledů na svět. Nepřímo to potvrdil i Albert Einstein, který řekl, že pokud neumíme něco vysvětlit šestiletému dítěti, dané problematice nerozumíme. Složité věty bychom měli nahradit jednoduchými, princip chodu věcí zjednodušit na základní jádro.

Tuto knihu jsem dopsal, když se naše prvorozená Ráchel blížila k věku tří a půl let a její mladší bratříček Leo měl více než dva roky. Neberte ji jako první díl o výchově dětí s očekáváním, že o tři roky napíšu pokračování. Nevím, co bude. Za mě plánuje srdce, ono mi šeptá, do čeho se pustím. Stejně jako teď když mi řeklo, že jsme již objevili celkem dost, a tak to radši dejme rychle na papír, než to vybledne nebo si to, nedejbože, ukradne drakčas.

Prosím vás, neidealizujte si rodinu Baričákovců a mě jako super otce, odborníka na výchovu. Jenom to ne! Jsme běžná rodina se svými smutky i radostmi, kde je taky slyšet pláč nespokojených dětí a zvýšený hlas rodiče, kterému se napjala nervová struna. Klidně se může stát, že nás potkáte někde v restauraci a po desetiminutovém pozorování zhodnotíte, že jsme jenom další „nafoukaní“ rodiče, kteří si nevědí poradit se svými „rozmazlenými“ dětmi. Vlastně se to již stalo. V červnu roku 2014 jsme přiletěli na dovolenou do Turecka. Dětis námi začaly cvičit už po cestě z Martina na popradskéletiště, takže si umíte představit, jak to bylo s našimi nervovými soustavami večer kolem sedmé, když jsme se dovlékli na večeři po dvaapůlhodinovém letu, pobytech na letištích, přesunu do hotelu, ubytování... Já jsem měl pod očima kruhy, na kterých by si s radostí zacvičil každý gymnasta, a Ivka kde-tu vybuchovala jako Krakatit, protože jsme už ani jeden nevěděli odkud brát energii na zastavení dětského tsunami.

Sedli jsme si ke stolu k třem mladým ženám, které měly tu čest sledovat vlnobytí rodiny v poločasu rozpadu. Sárka vřeštěla, protože nechtěla sedět v dětské židli. Samko rozpustile rozhazoval jídlo v okruhu jednoho metru a v nás už nebylo síly ho donekonečna napomínat a, nedejbože, to po něm sbírat. V těch pohnutých chvílích jsem si vzpomněl na vyprávění kamarádky, která rok pracovala jako číšnice v jedné americké restauraci. Popisovala mi první setkání s jednou americkou rodinou, když rodiče klidně seděli a jedli, zatímco jejich dvě děti házely hranolky pod stůl a zalévaly je se smíchem kečupem. Prý je ani jednou nenapomenuli. Když o tom s panikou informovala hlavního, vysvětlil jí, že oni jsou hosté, rodiče si přišli oddechnout a povinností personálu je to po dětech beze slova uklidit, protože ti lidé si za to platí a v Americe je to běžné. Od údivujsem téměř zapomněl zavřít ústa a vyřkl jsem něco v tom smyslu, že je to „nevychovanost a nehoráznost nejhrubšího zrna“. To bylo ještě v čase, kdy jsem všechno silně posuzoval, ale hlavně jsem neměl děti.

Od té doby přešlo téměř deset let a já jsem se myslí vrátil zpátky do pětihvězdičkového hotelu v Turecku, kde jsem s manželkou seděl jako ali paša se žhavourudou aurou, nervózně jsem sledoval naše „nevychované“ děti, „manipulátorské energetické pijavice“, a dusil jsem v sobě pud pravěkého lovce mantrou: „Nezabiješ“!

Baterky jsme měli já i manželka na nule, rezignovali jsme. Uvědomoval jsem si, že v té chvíli vypadáme jako totálně neschopní rodiče. Neverbálně nám to dávali najevo i turečtí číšníci, kteří ve frmolu přeplněného sálu nevěděli co dřív, natožještě obskakovat a uklízet po jedné rozmazlené slovenské rodině.

Bylo to ještě v období, kdy jsem věřil, že potomkům je potřeba dávat v první řadě jenom bezpodmínečnou lásku. Přiznávám se, já osobně jsem dětem hranice vůbec neurčoval, Ivka se o to pokoušela instinktivně a s hojnou dávkou nervozity, takže se není čemu divit, že nás ty dvě malé kuny (jak našim dětem s láskou říká tchán myslivec) sežraly i s botama.

Když ženy při našem stole dojedly, jedna z nich se postavila a podešla ke mně: „Promiňte, pane Baričák, nechci vás otravovat... Jsem vaše věrná čtenářka, velmi ráda vás čtu. I teď tady mám s sebou jednu vaši knihu. Chtěla jsem vám to říct a hlavně poděkovat.“

Nezmohl jsem se na slovo, jenom jsem něco chabě zakoktal. Svou pochvalou a vděkem vytvořila totiž okamžitý protipol k mé momentální nespokojenosti se samým sebou jako rodičem. Cosi hluboce ve mně zapištělo, že něco děláme s manželkou ve výchově špatně. A tak jsem se na to soustředil, až se z toho objevování zrodila tato kniha...

„Vychovávejte dítky své k lásce ke Svaté zemi, aby se nedaly obelhat podivíny zámořskými, ale aby mohly samy vytvořit zázraky zázračnější a překrásné na slávu Svaté země vaší.“

Perún

Část první

Není dítěte, které by se nenarodilo osvícené

Vtělení a život

Rodíme se sem čistší, než je ranní rosa. V momentě, kdy mužská spermie pronikne do ženského vajíčka, vchází do takto vznikajícího těla dopředu vybraný božský duch. Je dokonale propraný po posledním vtělení, opět poučený a co nejlépe připravený znovu se učit přes domluvené osobní lekce na přenádherné planetě Zem a posunout se tak blíže ke Světlu. Tato duše, protože jde přímo od Zdroje, disponuje vším božským. Žije tady a teď, je dokonale bdělá, ve všem vidí zázrak, ke štěstí potřebuje jenom lásku, teplo a jídlo.

Jsou to potřeby osvícených lidí. Ani těm k harmonii netřeba shromažďovat majetky, slávu, moc, „krásné“, „originální“ nebo si zvedat adrenalin dotykem se smrtí, aby na chvíli žasli nad zázrakem bytí. Realizovaný člověk, tedy ten, který dal teorii duchovní moudrosti do praxe a realizoval ji přes sebe, žije v přítomném okamžiku a ve všem vidí boží záměr. Tak jako každé dítě světa. Každé. Osho řekl, že není dítěte, které by se nenarodilo moudré, ale ať mu někdo ukáže moudrého dospělého. Souhlasím s ním, všechny děti sem přicházejí osvíceny.

Protože se pozemský svět neskládá výhradně jenom z realizovaných bytostí, rodíme se do více či méně „zašpiněných“ rodin. Každý z nás je na odlišné duchovní úrovni a v jiném stupni probuzení. Co dá světu duše s duchovním nadáním Budhy, když se zatím neprobrala a ještě i ve čtyřicítce vysedává nonstop podnapilá v hospodě? K čemu jsou slova „miluji tě“, když vám to dotyčný člověk nedává najevo svým chováním, děkováním, úctou, přívětivostí? Neprojevená láska není láskou.

Moderní lidé se dokonale obelhali. Namlouvají si, že už téměř všechno pochopili a k závěrečné spokojenosti jim chybí jenom krůček. S tímto přesvědčením a pýchou vrcholně „civilizovaného“ člověka vychovávají novou bytost a lepí na její bezchybný bílý základ jednu skvrnu za druhou. Začíná se to zmiňovaným spojením dvou lidských buněk, pokračuje narozením nového člověka a dlouhou dvoj- až trojdekádovou „výchovou“. V některých případech i déle. Závisí to od stupně poškození „softvéru rodičů“. Pokora je jednou z bran k bohatství. Nikdy proto nezapomeňte, že tady nejsme na dovolené, ale na učení.

Do světa nakonec vstupují zmetky. Z čistých osvícených bytostí se stali roboti naplnění strachy s množstvím chybných programů, jako je například neskrocené ego, nízké sebevědomí, model viníka nebo oběti. Takto přetvořeným duším nezůstává nic jiného, jako se projevovat v různých podobách energetických upírů. Každé vybočení z harmonie využívá jiné chování, aby „přežilo“, a tak se ke slovu dostává posuzování, pomlouvání, žalování, obviňování, truchlení, závist, lhaní, lakota, ponižování, chamtivost, kradení až vraždění.

Samozřejmě, v každém z nás zůstalo i to dobré. Ještě pořád se umíme usmát, nezištně někoho obdarovat, vyslechnout, pomoci, je v nás pokora, srdečnost, soucit a láska. Jde jenom o poměr namíchané palety. Vše „nedobré“, co z člověka vyvěrá, způsobuje pouze nedostatek lásky. Pokud jednotlivec nevyužije talent, který dostal do vínku, potenciální dary zmiznou a promění se na neřesti a závislosti. Pokud se dítě, které bylo předtím vůdcem gangu a vyhlášený „kvítek“, dostane od společnosti lásky či svobodné školy, stane se horlivým zastáncem práva, spravedlnosti a pořádku. Stejně tak podle této vesmírné rovnice dospělý, který nevyužije dary od Boha, může zatrpknout a dobro a láska v něm se promění na zlobu, nenávist a ubližování jiným. Neláska k sobě samému se projeví i neláskou vůči vnějšímu světu. Více bude myslet na útok, pomstu či obviňování.

Nic se neděje náhodou, proto si taky vybíráme rodiny, ve kterých máme zažít a vidět neúctu, ponižování, fyzické ubližování, nadřazenost, hrubost či jiné formy nelásky. Všechny tyto zážitky jsou pro dítě startovací polohou, stejnou jako byla ta, ve které v posledním vtělení skončilo.

Opačnou stranou mince je duše, která potřebuje v dětství dostat nadměrný přísun lásky, takže si za rodiče vybere milující pár. Případně jejich milotu znásobí tím, že například ve třetím měsíci těhotenství z lůna matky odejde a při druhém vtělení má pojistku, že se jí od těch samých rodičů dostane mnohem více lásky, protože následkem předcházející ztráty plodu se budou manželé na nenarozené dítě těšit několikanásobně víc.

Duše, která byla v minulém životě krutá a všechno si vynucovala bojem a násilím, si za rodiče může vybrat pár, ve kterém minimálně jeden bude hněvem naplněný člověk, aplikující na dítěti nekompromisní výchovu s minimální dávkou lásky a jemnosti. Jednou z osobních úloh tohoto dítěte bude emocionálně se otevřít a pochopit, že jediná cesta vpřed je cesta lásky a tolerance vůči všemu vůkol nás.

Bytost, která skončila v posledním vtělení v chaosu s množstvím otevřených záležitostí, si pro svůj přílet může vybrat například souložící pár v opojení drog na hiphopovém festivalu. Dobře ví, že otec je opustí těsně předtím, než dovrší dva roky, a že matka bude emocionálně nestabilní, takže partneři se při ní budou často střídat. Taková duše potřebuje v dětství nasáknout nestabilitou, neharmonii, takže z ní vyroste bytost, která nebude mít aktivovanou svou životní sílu.

Bůh čeká, kdy skutečně začneme všechno vnímat božsky a s pochopením. Potvrzují to i slova jedné mé české čtenářky: „Vybrala jsem si pořádně disfunkční rodinu a mé dětství nebylo právě lehké. Bylo těžké najít v sobě mír. Od svých tří let jsem žila jenom s mámou, protože od nás otec odešel. V každém případě jsem za to nesmírně vděčná, protože díky tomu je ze mě silný a otevřený člověk, který si váží každé maličkosti. Naučila jsem se odpouštět.“

A takhle bychom mohli pokračovat donekonečna. Co člověk, to román. Ty samé vesmírné rovnice, jenom jiné kopance. Ty samé bolesti, jenom jiný křik, který je způsobí. Ta samá nadání, jenom rozličné souvislosti, které je probudí. Slabost v rodičích stvoří slabost v dětech. Skutečná síla však z člověka vyvře, až když se stane svobodnou individualitou s rozvinutou duchovní úrovní, co dosáhne zbavením se chybných programů a přijetím, objevením a poznáním Sebe. Skutečná srdečnost může vyvěrat jenom z otevřeného zdravého srdce. Jasné myšlení člověk získá, když své nitro prosvětlí a stane se jasným. Takové myšlení je starší bratr vnitřního vidění. Bez něj se jeho sestra nikdy nestane baletkou.

Tak je to i se všemi pozitivními působeními na naše duše, díky kterým zas získáme nástroje na uskutečnění našich pozemských úkolů. Člověk si své životní poslání nevymýšlí. Musí ho objevit, rozpomenout se na něj. Ten, kdo přes srdce otevře oči, tomu se všechno začne postupně skládat do jednoho smysluplného obrazce. Pochopí, proč má tělo, jaké má, proč mu někdo někdy „ublížil“, proč se mu v dětství něčeho nedostalo nebo naopak, jiného bylo hodně. Chápající duše spozná přes Sebe věčný pořádek a Dokonalost. Život je zázrak souvislostí, podmíněných následků, je to div divů Lásky, která takovou formou násobí lásku pro celý vesmír. Jsme zdroj Zdroje, milované buňky Boha věrně sloužící ze Země Celku.

Do světa „dospělých“ vstupujeme vyzbrojeni mocnými i škodlivými programy, abychom pořád jeden do druhého vráželi. Dáváme si tak navzájem potřebné lekce, přesně jak jsme se před narozením dohodli. „Já tě okradu, abys pochopil, že ne všechno je o nahánění statků. Ty udělej zase Zdenově ženě nemanželské dítě, ať to zažije i z druhé strany, protože v minulém životě to učinila ona jiné duši.“ Dokud se však neprobudíme, jenom bojujeme a haníme své „učitele“. Právě ty, kteří na sebe vzali odpovědnost za naše zdokonalení. Myslíme si, že to oni jsou ti „hnusní“ a „zlí“. Je to proto, neboť v sobě uskutečňujeme málo změn.

Až v určitém bodě žití pochopíme, že někde se stala chyba, neboť narůstající vnitřní neklid, materiální nedostatek, stále větší duševní bolest, opakované kopance „osudu“, vztahové krachy, choroby a bolesti nás pořád častěji nutí zamýšlet se. Nad šťastným žitím. Tehdy dochází k našemu znovuzrození.

A s ním se rodí hlad po očištění se, kterému musí předcházet sebepoznání, hledání osobních souvislostí a postupná sebeproměna. Je to jakoby nikdy nekončící proces objevování skrytých škodlivých mechanismů, anulování energii beroucích modelů chování, zbavování se připoutaností, oživování bdělosti ducha, učení se žít v přítomném okamžiku. Odlupování zaschlých skvrn z našeho božského Já.

Shrnutí? Narodili jsme se sem osvícení a takovými jsme byli, než nám spící pozemští spolupoutníci v návaznosti na rozjetý chod očisty pozemského kolektivního vědomí nezamlžili téměř všechno božské v nás. Polovinu života spíme a tu druhou se snažíme zprovoznit, co nám bylo hned při narození vložené do kolébky.

A tak děkuji všem rodičům a lidem, kteří byli Bohem vybráni, aby vychovávali nové duše, za to, že si všímají a učí se od dětí to božské. Stejně tak jim děkuji za to, že si přiznávají svou omylnost a nedokonalost, no přesto se čerstvě vtěleným duším snaží odevzdat to nejlepší ze sebe, ze svého Já dotýkajícího se věčnosti.

Bůh s námi.

Paľko von Otecko

Jednou jsem něčím naštvala svou tehdy asi pětiletou Lolu, na co mi řekla: „Joj, mami, příště si tě už nevyberu z nebeské zídky.“

„Mami, a víš o tom, že když jsi mě měla v břiše, tak jsem viděla tvá játra?“

Když se nám narodil syn, dcera měla čtyři roky a běžně mě posílala vrátit ho do nemocnice. Když konečně pochopila, že to nepůjde, řekla mi: „Mami, tak ho alespoň vyměň za holčičku!“

Děti vidí v kamenech diamanty, dospělí v diamantech kameny

Děti jsou květy, které sem sype Prvotní Zdroj, abychom si v tomto našem dospěláckém utrápeném životě znovu vzpomněli na radost bytí, opět začali vnímat jeho barvy a vůně.

Nikdy nezapomenu, jak jsem se jednou vrátil z práce a Ráchel se na měpoprvé usmála z peřinky. Měla kolem dvou měsíců a já jsem se nad ní po příchodu domů nahnul a cosi jsem jí zaševelil. Jen co se jí od radosti roztáhla pusinka do úsměvu, že přišla ta druhá bytost, která se o ní stará, která je při ní často, „takže je asi důležitá“, a zníž cítí nesmírnou lásku, jednoduše když mi tím úsměvem anděla dala najevo, že mě poznala, stal jsem se natíratelný na chléb. Lidi, téměř jsem se tehdy rozbrečel. Srdce mi zvlhlo, protože se udála LÁSKA. Další dny jsem utíkal z práce domů dřív, protože jsem se nevěděl dočkat chvíle, kdy se to spojení zopakuje. Těšil jsem se na úsměv svojí dcerky, jako kdyby od něj záviselo moje přežití.

A od té doby se to opakuje při každém mém návratu domů. Jak zaparkuji před domem auto, obě moje dětičky už běží ke dveřím v chodbě a tvářičky mají nalepené na skle. Dýchají na něj, vřeští, dokonce mírně připomínají opičky, protože kdyby měly vrtulky v zadnicích, zaručeně po té chodbě od nedočkavosti poletují.

Dokud Ráchel neuměla chodit, dělalo jí dobře, když jsem ji nosil po pokoji. Vždycky jsem ji jednou rukou chytil kolem hlavičky pod bříškem a druhou zabezpečil, aby se nepřevrhla. Knihy určené mladým maminkám nazývají tento úchop „letadélkem“. Já jsem byl pohon, dcerka letadlo. Hlavičku měla zvědavě zvednutou a všechno pozorovala. „Je tady na Zemi inkarnovaná poprvé, bude ji nesmírně zajímat, jak to tady funguje,“ vracela se mi Sofiina slova, když jsem malé dělal motor a s usmátou duší pozoroval, jak žasne nad vším, kolem čeho jsme právě letěli. Ona tak ŽASLA, že její oči by prosvětlily i tu nejhlubší noc. Přímo nedýchala, jenom ohromeně koukala na poličku, svícen, dřevěnou sošku opice, televizor, vodovod, umyvadlo, magnetky na lednici... Oči jí vylézaly z důlků při pohledu na zubní kartáčky, barevné krémy, zrcadlo, vanu, motivy na kachličkách... Ohromena až do morku kosti! A na druhý den byla toutéž famózní intenzitou užaslá z přesně stejných věcí. Neskutečné! Byla dokonale probuzena, stoprocentně bdělá, přes obličej sálala hluboké ticho a pokoru před všemi těmi originálními a mistrovsky zhotovenými zázraky.

Pro nás dospělé jsou to obyčejné užitkové předměty, které nám mají sloužit. Bez navázání energetického toku jsou to pro nás všechno mrtvé věci. Žádná úcta, vděčnost, natož abychom předměty běžného života považovali za zázraky. Zkuste se mnou alespoň trochu inspirovat. Moje auto se například jmenuje Jerguš a to předešlé mělo jméno Cypriánik. Je to již starý pán, ale ví, jak jsem mu zavázán, vždyť mi vydělalo první milion. Klid – korun, jenom jsem zkoušel vaši závist, jestli už jste se naučili pozorovat se a všímat si, co se s vámi děje při různých podnětech zvenčí. A ženino auto se jmenuje Sofie. Přimlouvám se ke všemu. Když odcházím z domu, hladím kamennou sochu lvice Moniky (jméno jí vymyslela Ráchel) po hlavě a prosím ji, aby střežila náš dvůr i dům. Dělají to po mně i dětičky. Kdo by to byl čekal, viďte?

Nechte si dětmi otevřít srdce a vaše smysly začnou všechno znovu naplno vnímat. Když Ráchel začala chodit, svět nabral ohromné dimenze. Hodně času jsme trávili venku a já se nevěděl dočkat, jak se bude ohýbat ku kamínkům a jeden po druhém je brát do rukou jako největší drahokamy světa. Ne jeden! Všechny! Stačil jenom obrubník, který byl obsypaný „obyčejnými“ oblázky, a moje princeznička měla půlhodinu co zkoumat.

Pak objevila větvičku. Děti milují větvičky, vždyť s nimi mohou dělat tolik nového. Prodlouženou ručkou například kouzlit či dotýkat se věcí, na které by normálně nedosáhly. Jak Ráchel zvedla ze země kouzelnou větvičku, bylo jasné, že neexistuje na světě síla, která by jí zabránila přinést si ji domů.

Jindy jsme po dešti natrefili na kanál, který byl téměř po vrch naplněn vodou. Chybělo možná deset centimetrů, aby dosáhl úrovně cesty. Ráchel tam strkala hůlku a já ji snad dvacet minut pozoroval. Lidi, tehdy bylo na planetě jenom pár osob tak šťastných jak ona. A k tomuto vrcholnému blahu jí stačilo zvednout z trávy větvičku a spojovat ji mezi žebra kanálu se špinavou hladinou vody.

Všichni jsme v dětství byli takhle šťastní, skutečně všichni. I děti, které vyrůstají v „nedobrých“ rodinných či dokonce v nerodinných podmínkách, jako jsou třeba dětské domovy, prožívají bezvýhradné štěstí díky obyčejným věcem. Protože jsou od narození nastaveny na radost. Moje máma mi vždycky, když jí svěřím Ráchel na pár hodin do péče, veršuje o tom, jak si to malé děvče jenom tak vykračuje po bytečku, zpívá si, skáče, směje se. Ne, nepředvádí se. Ono je šťastné ze své podstaty. Je to chodící pochodeň energie, která léčí, motivuje, probouzí.

Moje máma byla předtím, než se narodila Ráchel, ukázkový model oběti, který se věděl za minutu přepnout na agresivního energetického upíra a začal z ničeho nic nadávat a někoho osočovat. Je „samonasírací“ typ, který můžete hodinu tiše poslouchat bez poznámek nebo dokonce protiřečení, no ten člověk se i přesto dokáže sám tak rozhněvat, že se to může skončit i vulgárním klením na něčí adresu.

„Neboj se, Paľko, narodí se Ráchel a ona mámu změní,“ věštila Sofie a, do kelu, znovu měla pravdu! Ráchel tu mou milovanou štíří maminku léčí. Kdybych byl doktor, naordinuju jí Ráchel minimálně na tři hodiny týdně. Moje dcerka v ní otevřela takový proud lásky, že máma přestala vinit ostatní za staré křivdy. Ráchel cítí ten tok lásky, vždyť bába Berta z ní neví spustit oči. Obě si dávají navzájem, je to láska. Jsou to dvě krásné ženy, vždy se těším, když jsou spolu.

Ale tohle zpozoroval snad každý, kdo má malé děti. Sami staří rodiče to otevřeně přiznávají. „Paľko, když jste byli malí, já jsem vám nedávala tolik lásky, jako teď vnoučatům. Byla jiná doba. Práce, spěch... tehdy se děti tak netulily.“ – „Já vím, maminko, já vím. Hlavně žádné výčitky, všechno jde tak, jak má. Postupně, nic neurychlujme. Já ti z celého srdce děkuji za všechno, co jsi pro mě udělala. Až teď, když mám malé děti, jsem pochopil, kolik lásky, času, energie, pozornosti a peněz třeba, když se člověk rozhodne vychovat skutečnou lidskou bytost. Ty jsi byla na nás sama, no každé léto jsme chodili na dovolenou k moři a oba tvoji synové skončili jako inženýři. Doteď nevím, jak si to z platu ženské sestry dokázala. V mých očích si silná žena. Děkuji ti, děkuji, děkuji.“

Nikdy nezapomenu, jak jsem jednou vzal Ráchel k lesu, jenom tak za sídliště. Byl sice ještě chladný měsíc duben, no to mi nezabránilo, abych si lehl na palouček zkraje lesa. Ráchel tehdy chodila jenom pár měsíců, takže se stabilitou a s jistotou se právě seznamovala. Nechal jsem ji, ať si poradí sama, protože vím, že každý pád ji přinutí zlepšit krok. A tak se i dělo. V nedalekém poli byly hluboké příkopy od kola traktoru. Padala v nich, ale opětovně se stavěla na nožičky. Když se v mém zorném poli znovu zjevila její kolebající se hlavička, s úsměvem jsem na ni zakřičel něco o tom, že tatínek je tady, viděl, jak spadla, ale je pyšný, že se postavila. A po pár minutách se to stalo: začala mi nosit dary. Ale jaké dary! Nejdřív mi přinesla šišku. Takovou do poloviny zlomenou, vydrolenou, ale v Rácheliných očích svítil obrovský nápis: „Táto, donesla jsem ti tento nevídaný skvost!“

Obratem jsem se zapojil do její čisté hry:

– Dcerko moje milovaná, ale jak ti já děkuji! Nádherná věc! Víš, to je šiška. Přes ní se rozmnožuje strom.

Ale to již ona opět mizela v lese, nezajímalo ji v té chvíli moje vysvětlování. Chtěla mi donést další dárek. A tak jsem postupně dostal sklíčko z pivové láhve, později to bylo víko z plastové láhve, kamínek či větvička. Oba jsme se smáli při každém předávání honosného dárku. Ke konci mi tekly slzy, stejně i Ráchel prskala smíchem. Neuměla tehdy ještě mluvit, no nebylo ani třeba, protože láska je dialog srdcí.

Krásné dospělácké duše, čítající tyto řádky, kdy jste dovolily, aby se z vás ztratila radost z bytí? Proč jste dopustily, aby byla vaše nitra stále závislejší od zvětšujících se porcí podmíněného štěstí? Sklíčko nahradily barevnější hračky, televizní „střílečky“, výhry v soutěžích, postupy v práci, větší výplaty, silnější auta, více vzdychající „nové“ ženy, významnější pracovní pozice, dražší dovolené či dech vyrážející outfity v ceně jedné africké vesnice. V duších máme popel a v největší slabosti do něj házíme bankovky doufajíce, že tentokrát už musí vyšlehnout plamen.

Zavřete tuto knihu a choďte na slunce. Sehněte se pro první kámen na cestě a opět navažte nit se svou přirozenou radostí. Je vám vlastní, vždyť je ve vás tolik dětí z minulých životů. Všemi jste jednou byli, přes všechny jste se kdysi přirozeně smáli, všechny do jednoho jednou s radostním křikem tančili bosé po jehličí. Sedí jak pět peněz v nějaké části vaší mysli. Zakázali jste jim smát se a oni vás poslechli, protože jste je okřikli. V tomto jsou slabé, ale když jim opět dovolíte mávat větvičkou na nebesa, přivolají k vám Boha. Tak už jděte, ať ten popel rozfouká větřík. Následujte své děti, důvěřujte jim, jsou to profíci v otevírání veselosti přes hru a přirozenost. Milujte je a ony vás naučí milovat ještě víc... Sebe, tedy celý svět.

Moje čtyřletá dcerka mi řekla: „Mami, když uvidíš padat hvězdu, tak mi, prosím, řekni... Já si pak budu přát, abych tě už konečně poslouchala.“

Když měl náš synátor tak dva roky, seděl za stolem a pil čaj. Trochu se přitom polil, na co zahlásil: „Bože, jsem jako malé dítě.“

„Eliško, pojď, jdeme si mýt zoubky.“ – Maminko, já jsem si už umyla. Lízátkem!“

Konec ukázky