Denisa Dobrovodová

Rodinu si nevyberieš

Ukážka z elektronickej knihy

© Vydavateľstvo Ďatel, 2014ISBN 978-80-971565-4-1

Venujem

Denisovi a Davidovi,

mojim bratom,

ktorí sú tu vždy

pre mňa - nech sa deje čokoľvek.

Lúbim Vás! :)

(Viem že je to také americké, ale nemohla

som si to nechať ujsť)

Pozriem sa na Paulínu. Plače, ale snaží sa to zatajiť. Nenávidím po-hreby. Odjakživa ma rozčuľujú, lebo som na ne musela vždy chodiť s babkou a dívať sa na mŕtvolu človeka, ktorého som ani nepoznala. Babka ma vždy brala ako oporu, pretože som bola najstaršia. Ale ja som najstaršia byť nechcela. Prekáža mi, že musím žiť s mojimi rodičmi a starať sa o mojich súrodencov. Na tých pohreboch som nikdy neplakala, za čo som sa cítila neskutočne previnilo. Všetci okolo mňa plakali a smrkali a ja som tam sedela a rozmýšľala. Bolo mi do plaču, keď som sa zamyslela, koľko ľudí, alebo ešte horšie, malých detí, práve v tej chvíli umiera. V hlave sa mi vynárali obrazy z filmov, kde boli deti choré na rakovinu a opäť som počula mamu hovoriť:

„Ty sa naozaj bojíš, že nebudú mať tvoje číslo topánok? Mám ťa zobrať na onkológiu?“

No tak, po onkológii som naozaj vôbec netúžila. Tak som potom aj ja plakala a babka mi hovorila, aká som dobrá herečka. Tento pohreb bol rovnaký. Bol to pohreb mojej pra-pratety, ktorú som videla asi raz v živote. Okrem toho ma neskutočne štvalo čierne oblečenie. Všetci boli čierni ako nejakí zombíci. Ale keby to boli upíri, tak to by bolo super. Ja mám totiž najradšej knihy o upíroch a iných čudných bytostiach. Fajn, viem, že všetci chalani to berú ako kraviny, kde o nič nejde, iba o to, kto je do koho zamilovaný, ale nie je to tak úplne pravda. No dobre, možno trošku. Môj otec hovorí, že to sú kraviny a nevie, prečo to chcem čítať. On mal rád Winnetoua, a nie takéto blbosti. No na môj veru, nech si hovorí, čo chce: Ja som sa zase raz snažila čítať tie jeho westerny, a tak môžem konštatovať, že mi bolo z toho dosť nevoľno. Aj som to otcovi povedala. Najprv sa nahneval, ale potom povedal, že nemá zmysel hnevať sa na dieťa, ktoré asi v pôrodnici vymenili. No dovoľ! Ja som určite jeho, čo nie je úplne najlepšia vec, aká sa mi mohla stať. Môj otec sa totiž rád... ako to nazvať... prejavuje.

Moja mama je ale takisto komunikatívna. Keďže majú moji rodičia tak odporne rovnaké povahy, často sú u nás doma spory. Hádky a spory, to sú veci, ktoré sú už na dennom poriadku. Moji malí súrodenci často plakali, keď sa naši hádali, ale prečo, to som nikdy nepochopila. Smiala som sa, keď sa hádali, aspoň nebola nuda. Nuda bola, keď sa spolu nerozprávali, vtedy ma vždy išlo roztrhnúť. Vtedy sa spolu niekedy nebavili aj celý týždeň, a to bolo nepríjemné. Ich hádky ale, naopak, boli niekedy neuveriteľne vtipné, obidvaja sa hádali o takých banalitách, že som niekedy mala (alebo aj mávam) pocit, že sú to malé nevychované deti. A okrem toho, keď sa pohádali, asi po pol hodine už sedeli na gauči, pili víno a nadávali na reality šou.

„No chápeš to? Čo si ten Habera o sebe myslí? Somár starý.“

A mama na to vždy prikyvovala, smiala sa a hovorila:

„Tá Banášová má nohy jak bocian, no vážne. Mohla by si dať dlhšie šaty.“

Mojej mame sa to ľahko hovorilo, pretože ona má pekné nohy. Ale keď sa môj otec zabudol oholiť, tak neviem, či mohol mať niečo proti Haberovi.

Moji rodičia na tomto pohrebe neboli. Ani oni, rovnako ako ja, v tom nevideli zmysel. V jednej veci som vždy túžila byť ako môj otec. Môj otec nikdy poriadne nepracoval. Teda, niekedy hej, ale to už je veľmi dávno, ako on sám hovorí. Keby sme to však povedali my, bol by z toho poriadny cirkus. Moja mama je geologička, miluje kamene a furt musíme niekam chodiť a hľadať ich. To je na tom to najhoršie.

„Vidíš ten kamienok, bibácinka?“ pýta sa a ja sa, bez toho, aby som chcela, musím pozrieť, aký zaujímavý kameň to mama zase vyhrabala.

Potom sa smejem, pretože ho moja malá sestra niekde odhodí a mama ho musí hľadať. Môj otec ho nikdy nehľadá. Vždy si dá dolu tričko, opaľuje sa a tvári sa, že nás nevidí, ani nepočuje. To, že nás nepočuje, mu niekedy celkom verím. On má vraj také pískanie v ušiach, či čo. Nechcela by som, aby mi pískalo ušiach. Musí to byť dobre nepríjemné. Ale veď čo, nebudem to riešiť. Mojej mame ale v ušiach nepíska. Otcovi hovorí, že je to blbosť a hovadina a že má byť nejaký chlap, nech sa pozrie na telku a nech sleduje tých tvrdých mužov a vojakov. Neviem, ako mama môže vedieť, že sú tam vojaci. Ona totiž tvrdí, že telku vôbec nepozerá. Vraj nepozerá telku! No to by som chcela vidieť! Hlavne, že u nás doma je stále zapnutá TA3. Minule sme sa o tom rozprávali s Lindou a tá mi povedala, že keby u nich boli stále pustené správy, odsťahovala by sa z domu. Aj ja som o tom potom premýšľala, ale prišla som k záveru, že nemám veľa peňazí. Myslím na utekanie. Ja si totiž šetrím na notebook. Vraj, že potom budem mať oveľa väčšiu radosť z toho, že ho mám. No určite! Radosť by som mala, keby ma ešte dnes poobede čakal na stole. Ale nie, ja najprv musím urobiť nejaké prijímačky, až potom ho dostanem. Aj to dostanem nejaký starý, blbý notebook, aký používa moja babka. No dobre, teraz trochu klamem, moja babka nemá notebook. Ale keby ho mala, som si absolútne istá, že by dostala presne taký ako ja. Preto som si povedala, že si kúpim notebook sama. A nebude to žiadna stará šunka, to vám teda poviem! Bude to Mac. Ak neviete, čo to je, tak vám to teda vysvetlím (ale keď neviete, čo to je, neviem, prečo toto čítate). Je to najsuper notebook, aký bol kedy vyrobený. No vážne. Prisahám. No dobre, možno nie je najsuper, čo sa týka funkcií a tiež ceny, ale určite je najsuper, čo sa týka vzhľadu. Okrem toho, je od firmy Apple a ja taký notebook nutne potrebujem. Mama hovorí, že nemám byť snob, ale ja som si predsa práve nekúpila nové auto a mobil. A aby som nezabudla, prosím pekne aj kabelku. A samozrejme, musí sa hodiť k mobilu a autu. Ja sa takýmito vecami zaťažovať nebudem. Aby ste rozumeli, neznamená to, že nebudem mať veci, práve naopak. Veci chcem a chcem ich veľmi veľa. Ide len o to, že si nebudem musieť kupovať kabelku, čo by sa mi hodila. Budem mať totiž všetky odtiene. A budú to drahé kabelky. Moja mama hovorí, že je jej na vracanie z toho, že jej dcéra chce mať značkové kabelky. Ona si nekupuje vôbec nič veľmi značkové a to sa jej čudujem, no vážne.

Naši kamaráti majú megaznačkové veci, aj ja by som chcela. Chcela by som kabelku Louis Vuitton a aj Burberry kabátik. A topánky od Louboutina a šatku od Alexandra McQueena. Nemyslite si, že mám tieto obchody tak veľmi zmáknuté, ja skrátka len počujem mená, a potom si ich zapamätám. No dobre, máte ma, niekedy si ich aj vygooglim. Ale – je to zločin?! Ja si myslím, že absolútne nie. Mám rada drahé butiky, pretože tam si vás predavači všímajú. A rozprávajú sa s vami ako s princeznou. Asi si budem musieť zobrať nejakého bohatého muža, aby mi to všetko kúpil. Ale nechcem byť zlatokopka, ako to spieva Rytmus. Aj by som vám to zaspievala, ale ešte stále sme na pohrebe a okrem toho, je to trochu vulgárne.

„Viki, tebe to nepripadá smutné?“ opýta sa ma smrkajúca Paulína a tým ma znova privedie do prítomnosti.

„Ani nie,“ poviem a mysľou sa opäť pokúšam vrátiť späť do výšin.

Akurát si však spomeniem na jeden pohreb, kde sa stala neskutočne smiešna vec. Náhodou tam bol aj môj otec. A hádajte, čo sa mu stalo?! Zazvonil mu mobil. Skoro som sa od smiechu zadusila. Práve keď dávali rakvu do zeme, sa ozvalo jeho zvonenie, ktoré, samozrejme, nemôže byť normálne, ten mobil totiž musí vrieskať KIKIRIKIIIIIII! Tak si to asi viete predstaviť. Ako obyčajne som zase nevedela, nad koho hrobom to plačeme. Ale smiala som sa tak veľmi, až ma musela babka umlčať. No a čo, že som sa smiala? To je zločin? Otec sa tiež smial. A bola to predsa jeho chyba! Potom nás oboch museli vyviesť, čo bolo tiež poriadne smiešne. Moja mama bola vtedy naštvaná. A to ma prekvapuje. Neviem, čo jej vtedy bolo, asi ju zase bolel chrbát. Ale veď prečo by ju nebolel? Ani by ste neverili, aké nosí moja mama ťažké kabelky. A keď si k tomu dá ešte aj štekle, tak by bolel chrbát každého, verte mi. Takže ju asi musel chrbát bolieť veľmi, pretože za normálnych okolností by sa bola smiala. Ale ona sa nesmiala. Mračila sa a hovorila, že by sme mali mať trochu úcty k mŕtvym. Aj som s ňou celkom súhlasila, ale nechcela som to hovoriť nahlas, pretože otca by to určite naštvalo. Potom by zase začal hovoriť niečo typu:

„No vážne, v tejto rodine si ma nikto neváži. Berú ma tu len ako také hovado. Ja im všetko platím, starám sa o nich, nakupujem pre nich a oni sú len nevďační. Ale uvidíš, Viktória (tak mi hovorí, iba keď je naštvaný), teba ten smiech prejde, keď sa k tebe budú tvoje deti správať takto...“

Bla, bla, bla. Tak už vidíte, čomu sa za každú cenu snažím vyhnúť! Hlavne, že Paulíne tak nehovorí. Ani sa na ňu nehnevá. Nikdy. Paulína má šesť rokov a je niečo ako ockov maznáčik. Fakt je, že je maznáčik asi každého človeka, ktorého stretne. Ja osobne si myslím, že je to preto, ako vyzerá. Keď sa usmeje a ukáže svoje biele perličky, vyzerá ako anjelik. A dokonca má aj krásne blond vlásky. Často plače. Neviem, prečo plače práve na tomto pohrebe, pretože ona videla túto vzdialenú tetu, asi keď mala tri roky. Matúš na pohrebe nie je, ešte je moc malý. Má iba tri roky a je to ešte tak trochu bábätko. Aj on je blondiačik s modrými očkami. Vyzerá roztomilo. Matúš neplače takmer nikdy. Je to dieťa, ktoré sa smeje naozaj za každých okolností. Na neho nežiarlim ani trošku. To bude asi tým, že je chlapec. Ja nie som blondína. Moje vlasy sú hnedé, ale majú takú čudnú farbu. Takú bledohnedú, vraj pripomínajú farbu medu. Dnes ich mám rozpustené, oblečené mám čierne šaty a krásne čierne baleríny. V ušiach mám perličkové náušnice, ktoré nosievam len na špeciálne príležitosti typu prvý deň v škole. Teda, naozaj nechápem, čo je na tom špeciálne. Moja mama hovorieva, že škola je základ života. A keď sa mi nechce učiť – nie, vôbec sa to nestáva často –, mama mi vždy povie:

„No dobre, je to tvoj život, tvoja budúcnosť. Ty budeš predavačka v nejakom napoly skrachovanom obchode. Ty budeš chudobná.“

Bože, koho to zaujíma. Neviem, prečo to dookola omieľa. Môj otec má na to oveľa zdravší názor, hovorí:

„Neuč sa, život ťa naučí.“

Ja si myslím, že je to pravda, ale nikdy to mame nepoviem, pretože by sa mohla hnevať. Nemám rada, keď sa na mňa hnevá. Potom sa cítim previnilo a dúfam, že je to len sen. Väčšinou nie je.

Paulína má oblečenú čiernu sukničku a tmavé tričko. Blond vlasy má takisto rozpustené. Keďže jej z očí tečú slzy, vyzerá ako bábo. Aj keď už má šesť a tvári sa ako dospelá. Aj ona má baleríny a dokonca donútila mamu, aby jej dovolila dať si rúž. A tak má na prirodzene ružovučkých perách krikľavý rúž. Podľa mňa to pôsobí smiešne. Fakt je, že jej trošku závidím. Zo zamyslenia ma opäť vytrhne Paulína. Chytí ma za ruku a oprie sa o mňa. Mám pocit, že ju musím chrániť. Pripadá mi taká zraniteľná a krehučká. Čupnem si k nej a opýtam sa:

„Čo sa deje, maličká?“

Dobre viem, že Paulína nemá rada, keď jej hovorím maličká, pretože sa za každých okolností snaží vyzerať veľká. A rovnako dobre viem, že teraz jej to prekážať nebude. Samozrejme, mám pravdu. Paulína pokrčí chudými plieckami.

„Je mi smutno,“ zašepká.

Je mi jej ľúto, tak ju poriadne objímem. Babka si nás veľmi nevšíma, tvári sa, že nás nevidí. Zdvihnem Paulínu na ruky a chvíľku ju kolíšem. Cítim jej slzy na svojich pleciach.

„Viki?“ opýta sa.

„Áno?“ spýtam sa neprítomne a obzerám sa po príbuzných.

„Treba mi cikať,“ povie.

„Musíš vydržať, teraz nemôžeme ísť,“ pošepkám jej.

Pohreb mi pripadá strašne dlhý. A myslím si, že aj mojej malej sestre. Po chvíli pocítim mokro na mieste, kde držím Paulínu. Snažím sa to nevnímať. Potom začujem plač.

„Viki, ja som sa pocikala,“ povie mi.

Ja to, samozrejme, viem a je mi jej ľúto. Zase.

„Neplač, princezná, to vyriešime,“ poviem jej, pretože viem, že má rada, keď jej hovorím princezná. Teraz sa však pustí do ešte väčšieho plaču. Unavene sa na ňu pozriem. Oči má červené, ale aj napriek tomu vyzerá srandovne a zlatučko. Ako stratený ježko, keď sa omylom dostane na cestu, a prichádza auto. Čo to, do kelu, trepem? (Asi by som sa mala dať vyšetriť.)

„Princezné sa nepocikávajú,“ vyhŕkne a z nosa jej tečie sopeľ.

Nemám vreckovky, a to je zle. Položím ju na zem a snažím sa, aby si ma nikto nevšimol. Neskoro. Cítim na sebe pohľady ľudí, ale neobzriem sa. Babka sa práve modlí, tak ju nechcem vyrušovať. Neviem, čo mám robiť, ale cítim sa strašne zodpovedná. Keď sa pozriem do Paulíniných modrých očí, cítim, že ma potrebuje. Tak sa zase idem hrať na mamu a poviem si, že ju musím zobrať na záchod, a to čo najrýchlejšie. Nechceme predsa, aby sa o nás rozšírili klebety. Objímem ju ešte pevnejšie a pretĺkam sa modliacim sa davom. Ľudia na mňa syčia a hovoria, že mám byť ticho. Ja sa ale stále predieram cez dav. Počujem babku, ako na mňa volá. Ale kašlem na to.

„Všetci sa na nás pozerajú, Viki,“ povie plačlivo Paulína.

Mám chuť jej povedať: Nehovor!, ale nechcem byť až taká zlá. Už aj tak sa dosť hanbí. Keby som tak mohla byť niekde inde. Dokonca aj... dokonca aj v škole. Áno, zniesla by som aj školu. Ale teraz nie som v škole a musím sa postarať o sestru. Keď sa konečne dostaneme z davu, Paulína mi už pripadá ťažká. Hľadám záchody, ale žiadne nevidím. Paulína plače a hovorí:

„Chcem ísť domov. Chcem maminku. Vikina, zober ma domov.“

Mám jej chuť povedať, že aj ja chcem ísť domov, ale zdržím sa komentára. Stále nevidím záchody... prepáčte, totiž toalety, ako by ma hneď opravila moja mama. Ach, kiežby tu teraz bola. Tá by si vedela rady s plačúcou Paulínou, ktorá je okrem toho aj počúraná. Konečne zbadám záchody a vydýchnem si. Konečne! Na moju hrôzu, záchody sú príšerné. Paulína už asi zabudla, že sa pocikala a začne sa opäť správať ako princezná.

„Je to tu hnusné, Vikina. Nechcem tu byť,“ mrnčí.

Nenávidím, keď mi hovorí Vikina, ale naozaj nemám silu to riešiť.

„Ja viem, Paulínka, ale nič iné nám nezostáva,“ poviem a snažím sa hovoriť pokojne a milo.

Popravde, moc sa mi to nedarí. Záchody naozaj nie sú nič moc, a preto, keď dávam sestru cikať, kričí. A to poriadne.

„Bože, nekrič, prosím ťa,“ poviem jej a už mi naozaj dochádza trpezlivosť.

Už v nej naozaj nevidím nič roztomilé alebo zlaté. Už vidím len rozmaznané, ufňukané decko. Nato začne kričať ešte oveľa viac a keď sa ju snažím vyzliecť, uhryzne ma do ruky. Zakričím a od ľaku ju pustím na mokrú, špinavú zem.

„Au! Bolí ma noha!“ kričí Paulína.

Mám chuť jej vylepiť, ale snažím sa držať. Zdvihnem ju a ospravedlním sa, aj keď neviem prečo. Nechcem byť jej večný otrok. Vždy robím, čo mi prikáže a správam sa k nej milo za každých okolností. Ktovie prečo? Na to ale teraz nie je čas. Spomeniem si, ako by mi otec vynadal, keby videl, že som ju pustila na zem. Už si predstavujem, ako mu to celé vysvetlím, aby sa nenaštval, pretože viem, že Paulína bude žalovať.

„Si hnusná. Bolí ma noha,“ mrnčí.

Želám si, aby už bolo po pohrebe. Dúfam, že keď vyjdem von zo záchoda, už tam budú ľudia. Vyjdem von a poobzerám sa. Znovu držím sestru na rukách, aj keď je hnusná. Nemám silu sa s ňou opäť hádať. Nanešťastie, ten nudný pohreb sa ešte neskončil. Tak si sadneme na schody. Na to ale, samozrejme, musí Paulína zaprotestovať.

„Zašpiním si sukničku,“ povie nahnevane a ja mám už jej mrnčania plné zuby.

Najradšej by som jej povedala, že je mi to jedno a vôbec, že ju už zašpinenú má. A okrem toho – pocikala sa, tak nech mlčí. Ale nemlčí ona, mlčím ja. Nechcem, aby sa začala hádzať o zem, ako sa to stalo minule.

Boli sme v Prahe a boli sme nakupovať. Nesmierne sa mi to páčilo, akurát som si skúšala perfektné krátke šaty (také čierne s lesklým opaskom), keď tu zrazu princezná začala mrnčať, že chce ísť do hračkárstva.

„Mami, nemohla by si jej niečo povedať? Čokoľvek. Mne sa tie veci fakt páčia, chcem si ich vyskúšať.“

Mama ma na moje prekvapenie zobrala naozaj vážne.

„Paulínka, vydrž chvíľu, teraz kupujeme pre Viki,“ povedala jej a bola som jej neuveriteľne vďačná.

„Ďakujem, mami,“ naznačila som jej perami.

Mama sa usmiala. To sme ale ešte nevedeli, čo bude nasledovať. Paulína začala mrnčať, že ju nikto nemá rád, že sme zlí a že nechce byť mamina dcéra. Mama sa smiala. Aj ja som sa smiala. Potom ale prišiel otec, na rukách s Matúšom, a on sa nesmial vôbec. Práve naopak.

„Čo to tomu dievčatku robíte? Zbláznili ste sa? Poď sem, moja maličká.“

Otec objal Paulínu. A ona už potom veľmi rýchlo plakať prestala. Takže som, samozrejme, tie šaty nedostala, pretože sa muselo hneď utekať do hračkárstva. V hračkárstve sme strávili asi dve hodiny. A nie, nežartujem, naozaj dve hodiny. Samozrejme, že tam sme sa už ponáhľať vôbec nemuseli, veď prečo, však? Paulínka má predsa možnosť výberu. Tam sme mali času habadej. A keď sme jej potom nechceli kúpiť tri bárbiny (mama povedala, že maximálne jednu), hodila sa o zem a začala opäť kričať, až kým jej ich otec nekúpil všetky tri. Vtedy som na ňu bola neskutočne naštvaná. Vadilo mi, že mala vždy to, čo chcela. A ja som nemala ani tie hlúpe šaty! Naozaj nechcem, aby sa hodila o zem, tak si ju posadím na kolená, aby mala pocit, že sa nezašpiní. Konečne sa usmeje a povie:

„Vieš, že ťa mám celkom rada, Viki?“

Príde mi to smiešne, ale nechcem, aby sa urazila, tak sa iba pousmejem.

„Vážne?“ opýtam sa a naozaj sa veľmi snažím udržať smiech.

„Áno, naozaj. Ale niekedy mám pocit, že máš Matúša radšej,“ povie smutne a povzdychne si.

Pokrútim hlavou a až potom si uvedomím, že mi nevidí do tváre.

„Ani nie, Paulínka, mám ťa rada. Len... je to s tebou niekedy ťažké,“ poviem a som zvedavá, ako zareaguje.

Opäť si smutne povzdychne.

„Ja viem a je mi to ľúto. Ja by som chcela byť dobrá, ale moc mi to nejde.“

Je mi jej ľúto. Preboha, mne je stále niekoho ľúto. Naozaj. Keď napríklad pozerám hokej, vždy mi je ľúto toho, kto prehrá. Aj keď to bol napríklad nepriateľ. Ale to viete, mne nerozkážete.

„Ale nie, ja ťa mám rada, len si niekedy príliš... no, príliš rozmaznaná,“ snažím sa, aby to vyznelo milo.

Paulínka sa zamyslí. Chce niečo povedať, ale práve vtedy už prichádzajú ľudia. Konečne – pomyslím si a som rada, že sa už ten pohreb skončil. Už sa veľmi teším na môjho malého brata, ten mi vždy robí radosť. Teším sa na to, ako pôjdem do vane. Silonky ma začnú nepríjemne škriabať a keď konečne vidím babku, automaticky sa usmejem. Vydýchnem si. To mi ale ešte nedochádza, že moja babka – inak veľmi mierumilovná a dobrá – je naštvaná, až jej z očí šľahajú blesky.

„Čo si myslíš, že robíš, Viktória?“ oborí sa na mňa.

Ach jaj.

Ale musím ju nechať, nech sa poriadne vyzúri, potom už bude pokoj. Dúfajme.

„Prečo ste odišli? Čo ste si mysleli, že sa deje? Že horí?“ babka nám nechce dať pokoj.

Zagúľam očami a myslím si, že ma babka nevidí. Ale je neskoro. Babka ma, samozrejme, vidí. Díva sa na mňa a môžem vás ubezpečiť, že sa ani trochu neusmieva.

„Ešte aj gúľaš očami, áno? No tak toto bude problém, moja zlatá. O tomto sa dozvedia tvoji rodičia, to ti môžem sľúbiť,“ hovorí babka a ja sa ju snažím nevnímať.

Jej je to zjavne jedno a pokračuje v „zaujímavej“ lekcii. Paulína vyzerá vystrašene a snaží sa otvoriť ústa. Znovu vyzerá ako bábätko.

„Babi, ja som sa pocikala. Preto sme išli von. Viki za nič nemôže,“ povie jej Paulína.

Dívam sa na Paulínu s otvoreným ústami. Nikdy pre mňa nič neurobila, toto je po prvýkrát. Babka na ňu tiež neveriacky hľadí. Aj keď ju má radšej ako mňa – asi ako každý –, aj tak je prekvapená, že Paulína sa ma zastala. Naozaj sa to nestáva často, žeby urobila moja sestra, podotýkam MOJA sestra, niečo dobré.

„Pocikala?“ zopakuje babka začudovane. „A prečo si mi to nepovedala, Viki?“ opýta sa.

Jáj, tak už som Viki, hej? Nejak zrazu. Ale mlčím a dívam sa do zeme.

„Viki, mohla si mi to povedať ešte v kostole. Veď by sme to určite nejako vyriešili.“

Až vtedy si uvedomím, že som vlastne Paulínu zobrala na záchod zbytočne. Načo som ho vlastne hľadala? Mala som ju prezliecť, a nie hľadať záchody tak nekonečne dlho, keď už bola aj tak pocikaná. Dokelu, to som fakt mohla domyslieť. Pozriem sa na Paulínku. Viem, že sa cíti trápne, pretože priznala, že sa pocikala, a to už je predsa slečna s rúžom... ale zastala sa ma. Naozaj to urobila. Cítim sa nesmierne... zvláštne. Nestáva sa mi často, že je niekto na mojej strane a najmä nie Paulína. Je to zvláštne, ale aj veľmi príjemné. Babka zdvihne Paulínku na ruky.

„Ty si vážne pocikaná. A také veľké dievča. Že sa nehanbíš!“ povie babka a ja mám chuť jej niečo povedať. A to niečo nie je vôbec milé. Ako jej niečo také môže vôbec povedať? Veď vidí, že je ešte malá a trápi ju to. Som na babku fakt naštvaná. Je mi ľúto Paulíny a túžim ju objať, lebo vidím, že sa jej do očí tlačia slzy. A naozaj, začína plakať. Zoberiem ju babke z rúk a čudujem sa, ako môže byť taká bezcitná. Zagánim na ňu, ale ona to zrejme nevníma. Paulína v mojom náručí srdcervúco plače, ale ani ju si babka nevšíma. Snaží sa totiž chytiť taxík.

„Taxík! Taxík!“ kričí babka a vyzerá veľmi smiešne. Neubránim sa úsmevu.

„Čo je ti smiešne?“ pýta sa nahnevaná babka a konečne sa jej podarí chytiť taxík. Keď už sedíme v taxíku, viem, že cesta bude dlhá. Paulína si o mňa oprie uplakanú hlávku a zaspí. Ja sa dívam z okna a premýšľam. Babka sa rozpráva so šoférom, ale ja ju nepočúvam. Vôbec sa mi nechce ísť v taxíku, pretože je nepohodlný a smrdí od cigariet. Babka si vypýta cigaretu od taxikára. Viem, že fajčí, ale musí fajčiť pred Paulínou, navyše aj spiacou? Pozriem sa na ňu. Keď spí, vyzerá ako anjelik, lebo sa zo spánku usmieva. K vzhľadu anjela jej pomáhajú aj blond kučierky, položené na mojom pleci. Pripadá mi taká nevinná... Potom sa zobudím. Musela som zaspať, pretože odrazu prichádzame k nášmu domu. Je to veľký, pekný dom s terasou a bazénom. Keďže je už večer, naozaj túžim po teplej posteli a spánku... vyberiem Paulínu z auta. Ešte stále spí. Babka mi povie iba:

„Dobrú noc.“

A odíde taxíkom domov. Na rukách nesiem Šípkovú Ruženku, alebo inak dieťa, ktoré vyzerá úplne ako ona. Zazvoním. Otvorí mi mama a vyzerá nahnevane.

„Nemáš kľúče? Zobudíš Matúša.“

Potom ale uvidí Paulínu, spiacu na mojich rukách a jemne ju zoberie.

„Pocikala sa,“ poviem a už sa nevládzem ani pohnúť. Napriek tomu idem do kúpeľne. Poriadne sa okúpem, umyjem si zuby a pozriem sa do zrkadla. Vyzerám taká priesvitná, že sama sebe pripomínam ducha. Dokonca sa svojho odrazu aj trochu zľaknem. Kašlem na to, ako vyzerám. Do postele ma ženie neskutočná únava. Naozaj, už veľmi sa mi chce spať. Aj tak sa donútim ísť do izby môjho malého bračeka. Spokojne odfukuje a má zapnutú malú lampičku, pretože sa bojí tmy. Sadnem si k nemu na posteľ a objímem ho. Ľúbim ho, to viem určite. Potom mu dám pusu na líčko a idem do izby. Keď konečne vkĺznem pod perinu, som neskutočne šťastná. V polospánku počujem kroky, ale neviem sa donútiť otvoriť oči.

„Viki? Môžem?“ opýta sa ma jemný detský hlások.

„Len poď,“ poviem a cítim sa celkom príjemne. Do postele si vedľa mňa ľahne Paulína.

„Ľúbim ťa,“ zašepká a jej chudé tielko sa ku mne pritúli.

„Aj ja teba,“ poviem a zaspíme spoločne v náručí.

Koniec ukážky