Jevgenij Zamiatin

My

Ukážka z elektronickej knihy

Jevgenij Zamiatin: My

Preklad © Naďa Szabová 1990, 2016

Doslov © Valerij Kupka 2016

Návrh prebalu a grafická úprava © Martin Vrabec 2016

Sadzba © Milan Beladič (www.beeandhoney.sk) 2016

Ako tridsiaty siedmy zväzok edície Premena  

vydalo © Vydavateľstvo Európa, s.r.o. 2016

www.vydavatelstvo-europa.sk

ISBN 978-80-89666-21-8

Zápis 1

Náčrt:

VYHLÁSENIE. NAJMÚDREJŠIA Z ČIAR. BÁSEŇ

Jednoducho slovo za slovom odpíšem, čo dnes uverejnili Štátne noviny.

„O 120 dní I n t e g r á l dostaviame. Nie je teda ďaleko veľká, historická chvíľa, keď sa prvý I n t e g r á l vznesie do vesmírneho priestoru. Je tomu tisíc rokov, čo vaši hrdinní predkovia podriadili moci Jednotného štátu celú zemeguľu. Vás čaká čin ešte hrdinskejší: vy musíte prostredníctvom skleného, oheň chrliaceho I n t e g r á l u integrovať nekonečnú rovnicu vesmíru. Vy musíte vznešenému jarmu rozumu podrobiť neznáme bytosti, ktoré možno ešte v divom stave slobody obývajú iné planéty. Ak nepochopia, že im prinášame matematicky bezchybné šťastie, my ich už donútime, aby boli šťastní – je to naša povinnosť. Najprv to však skúsime slovom, až potom zbraňou.

V mene Dobrodinca oznamujeme všetkým číslam Jednotného štátu:

Každý je povinný, nakoľko mu sily stačia, skladať traktáty, básne, manifesty, ódy či iné skladby na krásu a veľkoleposť Jednotného štátu.

Bude to prvý náklad, ktorý I n t e g r á l ponesie.

Nech žije Jednotný štát, nech žijú čísla, nech žije Dobrodinec!“

Píšem a cítim, že mi horia líca. Áno: integrovať grandióznu rovnicu vesmíru. Áno: vyrovnať divú krivku, narovnať ju po dotyčnici – asymptote – po priamke. Pretože čiarou Jednotného štátu je priamka. Veľká, božská, presná, múdra priamka – najmúdrejšia z čiar.

Ja D-503, staviteľ I n t e g r á l u, som iba jeden z mnohých matematikov Jednotného štátu. Moje pero, zvyknuté na čísla, nevie tvoriť hudbu asonancií a rýmov. Iba sa pokúsim zapísať, čo vidím, čo si myslím, presnejšie, čo si myslíme my (veru áno: my, a nech je to MY aj záhlavím mojich zápiskov). No veď to bude deriváciou nášho života, matematicky dokonalého života Jednotného štátu, a keď je tak, nevznikne z toho samo od seba, nezávisle od mojej vôle, báseň? Vznikne – verím tomu, viem to.

Píšem a cítim, že mi horia líca. Čosi podobné asi prežíva žena, keď v sebe prvý raz pocíti pulz nového, ešte drobučkého, slepého človiečika. Som to ja, a súčasne nie som to ja. Dlhé mesiace ho budem kŕmiť svojimi živinami, svojou krvou, a potom ho v bolesti odtrhnem od seba a položím k nohám Jednotného štátu.

Som však pripravený, takisto ako každý, teda skoro každý z nás. Som pripravený.

Zápis 2

Náčrt:

BALET. ŠTVORCOVÁ HARMÓNIA. X

Jar. Spoza Zelenej steny, z divých neviditeľných rovín, prináša vietor žltý medový peľ z akýchsi kvetov. Tento sladký peľ vysušuje pery – aby si ich človek ustavične oblizoval – a sladké pery majú istotne i všetky okoloidúce ženy (aj muži, samozrejme). Trochu to narúša logické myslenie.

Ale to nebo! Modré, neskalené jediným oblakom (aký hrozný vkus mali starovekí ľudia, keď ich básnikov inšpirovali tie nezmyselné, neusporiadané, hlúpo sa sácajúce chuchvalce pary). Ja milujem – a som si istý, že sa nemýlim, ak poviem: my milujeme iba takéto hľa sterilné, bezchybné nebo. V takýchto dňoch je svet odliaty z toho istého pevného, večného skla ako Zelená stena a všetky naše stavby. V takýchto dňoch človek dovidí až do modrej hlbiny vecí, vidí ich dovtedy neznáme fantastické rovnice – vidí ich v hocičom celkom obyčajnom, všednom.

No, keby len to. Dnes ráno som bol v lodenici, kde sa stavia I n t e g r á l, a tu som si všimol stroje: regulátor sa so zatvorenými očami oduševnene krúti, kľuky hriadeľa sa iskriac nakláňajú doprava – doľava; vahadlo hrdo pohojdáva plecami; obrábací nôž frézy sa spúšťa v rytme tichej hudby. Vtedy som si uvedomil všetku krásu tohto veľkolepého, modravým slnkom zaliateho strojového baletu.

A ďalej som hĺbal: prečo je to krásne? Prečo je tanec krásny? Odpoveď: lebo je to n e s l o b o d n ý pohyb, lebo zmysel tanca tkvie práve v absolútnej estetickej podriadenosti, ideálnej neslobode. A ak je pravda, že sa naši predkovia oddávali tancu v pohnutých chvíľach svojho života (náboženské mystériá, vojenské prehliadky), znamená to len jedno: pud neslobody je človeku organicky daný odjakživa, a až my v terajšom našom živote – len a len uvedomelo...

Dopíšem neskôr: šťukla číslovačka. Zdvihol som oči:
O-90, samozrejme. O pol minúty bude tu: pôjdeme spolu na prechádzku.

Milá O! – vždy sa mi zdalo, že sa podobá svojmu menu: je asi 10 centimetrov pod Materskú normu, a preto je celá doobla vymodelovaná, a ružové O – ústa – sa dychtivo otvárajú v ústrety každému môjmu slovu. A ďalej: na buclatom zápästí má oblý zárezík – presne taký mávajú deti.

Keď vošla, ešte vo mne naplno bzučal logický zotrvačník, a zo zotrvačnosti som sa aj rozhovoril o práve mnou stanovenej definícii, čo zahrnovala všetkých, nástroje i tanec.

– Fantastické. Nie? – spýtal som sa.

– Áno, fantastické. Jar, – ružovo sa na mňa usmiala O-90.

No prosím, vraj jar... Ona – o jari. Ženy... Zmĺkol som.

Dole. Na prospekte je plno ľudí: za takéhoto počasia obyčajne trávime čas poobedňajšieho Osobného voľna doplňovacou prechádzkou. Hudobné závody vyhrávajú všetkými trúbami Pochod Jednotného štátu. V rovnomerných radoch, po štyroch, nadšene vyklopkávajúc takt, kráčajú čísla – stovky, tisícky čísel v modrých uniformách* so zlatými štítkami na hrudi – štátnou poznávacou cifrou mužov a žien. A ja – my, naša štvorica, sme jednou z nekonečných vĺn v tom mohutnom prúde. Zľava mám O-90 (keby toto písal ktorýsi z mojich vlasatých predkov pred tisíc rokmi, asi by tu použil to smiešne slovo „moja“); sprava – akési dve neznáme čísla, jedno ženské a jedno mužské.

Blaženomodré nebo, drobušké detské slnká v každom štítku, tváre neskalené šialenstvom myšlienok. .. Lúče – chápte: všetci akoby boli stvorení z rovnakej žiarivej, usmievajúcej sa hmoty. A medené takty: „Tra-ta-ta-tam. Tra-ta-ta-tam,“ tie v slnku sa
ligotajúce medené stupne a stúpate po nich vyššie a vyššie, až do závratnej modroty...

A takisto ako ráno v lodenici som i teraz okolo seba vnímal všetko akoby po prvý raz v živote: nezmeniteľne rovné ulice, žiarivé sklo dlažby, božské rovnobežnosteny priesvitných bytov, pravouhlú harmóniu sivomodrých uníf. A tak: akoby nie celé generácie predo mnou, ale ja – práveže ja – som porazil starého boha a starý život, akoby som práve ja stvoril toto všetko, a som ako veža, bojím sa pohnúť lakťom, aby nezačali padať úlomky stien, kupol, strojov...

A potom okamih – skok cez stáročia s + na - . Z ničoho nič som si spomenul (zrejme asociácia na základe kontrastu) na obraz v múzeu: ich vtedajšia ulica, ulica dvadsiateho storočia, ohlušujúco pestrá, chaotická spleť ľudí, kolies, zvierat, plagátov, stromov, farieb, vtákov... No veď sa vraví, že to tak naozaj bolo – mohlo to tak byť. Zazdalo sa mi to také nepravdepodobné, také absurdné, že som to nevydržal a nahlas som sa rozosmial.

A hneď nato ozvena – smiech – sprava. Obrátil som sa: udreli mi do očí biele, neobyčajne biele a ostré zuby, neznáma ženská tvár.

– Prepáčte, – povedala, – ale tak nadšene ste si všetko obzerali ako mýtický boh v siedmy deň stvorenia. Tuším ste presvedčený, že ste stvorili aj mňa. Veľmi mi to lichotí...

A to všetko povedala bez úsmevu, ba povedal by som, s istou úctou (možno vie, že som staviteľ I n t e g r á l u). Ale neviem, neviem, v jej očiach či obočí trčí akési čudné, dráždivé x, a ja ho neviem zachytiť a číselne vyjadriť.

Zmätene a dosť nešikovne som sa pokúsil o logickú motiváciu svojho smiechu. Je úplne jasné, že ten kontrast, tá nepreklenuteľná priepasť medzi dneškom a včerajškom...

– Ale prečo nepreklenuteľná? (Aké biele zuby!) Cez priepasť sa predsa dá preložiť mostík. Len si predstavte: bubon, batalióny, šíky – veď aj to bolo – a preto...

– No hej: jasné! – vykríkla (aký neuveriteľný priesečník myšlienok: takmer mojimi vlastnými slovami povedala to, čo som si zapísal pred prechádzkou). – Chápete: dokonca myšlienky. To preto, že nikto nie je „jeden“, ale „jeden z“. Sme takí rovnakí...

Povedala:

– Ste o tom presvedčený?

Videl som obočie vydvihnuté v ostrom uhle k sluchám – ako špicaté rožky x, a zase som sa zmiatol; pozrel som vpravo, vľavo a...

Bola vpravo odo mňa, štíhla, svižná, pružno-ohybná ako prút. I-330 (teraz vidím jej cifru); zľava bola O, celkom iná, poskladaná zo samých kružníc, s detským zárezíkom na ruke; a na kraji našej štvorice bolo mne neznáme mužské číslo, akýsi človek na dvakrát prehnutý v tvare písmena S. Neboli sme rovnakí...

Tá sprava, I-330, zrejme zachytila môj zmätený pohľad a vzdychla:

– Nie veru... Beda!

V podstate to „beda“ celkom sadlo. Ale v tvári či v hlase mala zase čosi také...

Povedal som pre mňa netypicky ostro:

– Žiadne beda. Veda napreduje – ak nie dnes, tak o päťdesiat, sto rokov...

– A čo nosy...?

– Áno, nosy, – to som už skoro kričal. – Keď už raz sú – tak či tak by nemali byť predmetom závisti... Ak ja raz mám nos ako gombičku, a tamten...

– No, pokiaľ ide o nos, vy ho máte tuším až „klasický“, ako sa kedysi vravievalo. Zato ruky... Ale áno, ukážte, ukážte mi ich, no tak!

Neznášam, keď mi niekto pozerá na ruky: sú zarastené, chlpaté – akýsi nevkusný atavizmus. Natiahol som ruku a povedal som nezainteresovane, ako sa len dalo:

– Opičie.

Pozrela mi na tvár, potom na ruky:

– Veru, prazvláštny akord, – zvážila ma očami ako na vážkach a opäť sa jej v kútikoch obočia mihli rožky.

– Je zapísaný na mňa, – otvorila O-90 radostne, ružovo ústa.

Radšej keby čušala – na čo to bolo dobré. Vcelku táto milá O... ako to len povedať... má zle vypočítanú rýchlosť jazyka: sekundová rýchlosť jazyka má byť totiž vždy trochu menšia ako rýchlosť myšlienky, a nie naopak.

Na konci prospektu, na akumulátorovej veži, odbil zvon dunivo 17. Čas osobného voľna sa skončil. I-330 odchádzala s tým esovitým mužským číslom. Má takú rešpekt vzbudzujúcu, a teraz vidím, akoby dokonca známu tvár. Asi som sa s ním už stretol, ale momentálne si nespomínam, kde.

Na rozlúčku sa I na mňa iksovo usmiala.

– Zaskočte pozajtra do posluchárne 112.

Pokrčil som plecom:

– Ak mi doručia úbor pre poslucháreň, ktorú ste menovali...

Povedala s akousi záhadnou istotou:

– Doručia vám ho.

Tá žena na mňa pôsobila tak nepríjemne ako nerozložiteľný iracionálny člen, čo sa náhodou votrie do rovnice. A bol som rád, že som aspoň nakrátko osamel s milou O v dvojici.

Ruka v ruke sme sa prešli po štyroch priamkach ulíc. Na rohu musela O ísť doprava, ja doľava.

– Strašne rada by som dnes u vás spustila rolety. Práve dnes, teraz hneď... – nesmelo zdvihla na mňa svoje okrúhle, modro krištáľové oči.

Aká je smiešna. Čo jej mám na to povedať? Len včera bola u mňa a vie iste tak dobre ako ja, že náš budúci sexuálny deň je pozajtra. Slovom, zase ide o to jej „predbiehanie myšlienky“ – tak to býva aj s predzápalom iskry v motore (čo môže byť nebezpečné).

Pri rozlúčke som dva... nie, budem presný, trikrát pobozkal jej zázračne modré, jediným obláčikom neskalené oči.

Zápis 3

Náčrt:

KABÁT. STENA. TABUĽA

Prezrel som si, čo som včera napísal, a zistil som: nie je to dostatočne jasné. Teda, je to jasné pre hocikoho z nás. Ale ktovie: nedá sa vylúčiť, že ste vy, neznámi, ktorým I n t e g r á l moje zápisky prinesie, veľkú knihu civilizácie dočítali len po tú stranu ako naši predkovia pred 900 rokmi. Nedá sa vylúčiť ani to, že nepoznáte piliere nášho života, ako je Časová tabuľa, Čas osobného voľna, Norma materstva, Zelená stena, Dobrodinec. Mne je smiešne a súčasne veľmi ťažké o tom všetkom hovoriť. To akoby spisovateľ povedzme v dvadsiatom storočí začal v svojom románe vysvetľovať, čo je „kabát“, „byt“, „žena“. Ale zase, keby sa jeho román preložil do divošskej reči, obišlo by sa to bez vysvetliviek, čo je to „kabát“?

Viem istotne, že by divoch vyvaľoval oči na „kabát“ a dumal by: „Na čo je to dobré? Len na ťarchu.“ Mám pocit, že aj vy budete takisto vyvaľovať oči, keď vám poviem, že nikto z nás nebol od čias Dvestoročnej vojny za Zelenou stenou.

No, drahí moji, treba trošku porozmýšľať, to ohromne pomáha. Je totiž jasné: dejiny ľudstva, ako ich poznáme, sú dejinami prechodu od kočovného spôsobu života k spôsobu čoraz usadlejšiemu. Nevyplýva vari z toho, že najusadlejší spôsob života (náš) je súčasne ten najdokonalejší (náš)? Ak ľudia lietali z jedného konca zeme na druhý, robili tak jedine v predhistorických časoch, keď ešte boli národy, vojny, obchod, objavy kadejakých Amerík. Načo by to teraz komu bolo?

Uznávam, že zvyknúť si na usadlý spôsob života nebolo ľahké a ani sa tak nestalo hneď. Keď sa za Dvestoročnej vojny všetky cesty zničili a zarástli trávou – spočiatku sa istotne ťažko žilo v mestách odrezaných od seba zelenými húšťavami. No a čo? Keď človeku odpadol chvost, asi mu tiež chvíľu trvalo, kým sa naučil odháňať muchy bez neho. Spočiatku asi za tým chvostom smútil. Ale dnes – viete si predstaviť, že máte chvost? Alebo: viete si predstaviť na ulici človeka nahého, bez „kabáta“ (možno sa vy ešte prechádzate v „kabátoch“)? Nuž a tak: ja si zasa neviem predstaviť život neobstavaný Zelenou stenou, neviem si predstaviť život nezaodiaty číselným rúchom Časovej tabule.

Časová tabuľa... Práve teraz na mňa zo steny upiera svoje prísne, no nežné purpurové čísla v zlatom poli. Mimovoľne človeku príde na um tá vec, ktorú starovekí ľudia nazývali „ikonou“, a mne sa zrazu chce skladať verše alebo modlitby (čo je jedno a to isté). Ach, prečo nie som básnikom, aby som dôstojne ospieval teba, ó, Tabuľa, ó, srdce a tep Jednotného štátu.

My všetci (a možno aj vy) sme už ako deti v škole čítali najúžasnejšiu pamiatku starovekej literatúry, čo sa nám zachovala – Cestovný poriadok. Ale porovnajte ho s Tabuľou – a máte pred sebou tuhu a diamant: jedno i druhé sú z toho istého C, uhlíka, no aký večný, priesvitný je diamant, ako žiari! Komu by sa nezasekol dych, keď sa s rachotom rúti po stranách Cestovného poriadku! Zato Časová tabuľa každého z nás šmahom premení na železného šesťkolesového hrdinu veľkej básne. Ráno čo ráno so šesťkolesovou presnosťou, v jednu a tú istú hodinu, v jednu a tú istú minútu my, milióny, vstaneme ako jeden. V jednu a tú istú hodinu miliónovo jednotne začíname pracovať – miliónovo jednotne končíme. A zlievajúc sa v jediné miliónruké telo, v jednu a tú istú sekundu, určenú Tabuľou, dvíhame lyžice k ústam a v jednu a tú istú sekundu odchádzame na prechádzku a do posluchárne, do haly Taylorových exercícií, v jednu a tú istú sekundu sa ukladáme k spánku...

Budem celkom úprimný: absolútne dokonalé riešenie úlohy šťastia nemáme ešte ani my: dvakrát do dňa – od 16. do 17. a od 21. do 22. – sa mohutný jednoliaty organizmus rozpadá na jednotlivé bunky, a to v Čase osobného voľna stanoveného Tabuľou. V týchto hodinách by ste videli, že jedni majú v izbe cudne stiahnuté rolety, iní sa, pokojne zdolajúc stupne Schodiska, prechádzajú po ulici, tretí – ako ja teraz – sedia pri písacom stole. Ja však skalopevne verím – nech si ma nazvú idealistom a fantastom – verím: skôr či neskôr nájdeme aj pre Čas osobného voľna miesto v spoločnej formule, raz sa všetkých 86 400 sekúnd začlení do Časovej tabule.

Veľa neuveriteľných vecí som čítal a počul o časoch, keď ešte ľudia žili v slobodnom, to jest neorganizovanom, divom stave. No zo všetkého najneuveriteľnejšie mi vždy pripadalo toto: ako mohla vtedajšia – čo aj začiatočná – štátna moc pripustiť, aby ľudia žili bez niečoho podobného, ako je naša Tabuľa, bez povinných prechádzok, bez presnej regulácie prijímania potravy, aby vstávali a líhali, ako im vhupne do hlavy; niektorí historici dokonca tvrdia, že v tých časoch bývali ulice po nociach osvetlené a že po nich ľudia celú noc chodili alebo sa vozili.

Tak toto je už celkom nad môj pochop. Veď aj s ich vtedajším obmedzeným rozumom mali chápať, že taký život sa rovná masovému zabíjaniu – ibaže pomalému, deň po dni. Štát (humánnosť) zakazoval zabiť jedného človeka, ale nezakazoval zabíjať milióny polovičato. Zabiť jedného človeka, to jest znížiť súčet ľudských životov o 50 rokov – to bol zločin, ale znížiť súčet ľudských životov o 50 miliónov rokov – to nebol zločin. No, nie je to smiešne? U nás túto matematicko-morálnu úlohu vyrieši za pol minúty hociktoré desaťročné číslo; u nich to nevedeli vyriešiť ani všetci tí ich Kantovia dokopy (lebo ani jeden z tých ich Kantov sa nedovtípil vybudovať systém vedeckej etiky, to jest etiky postavenej na odčítaní, sčítaní, delení, násobení) .

A nie je vari absurdné, že štát (mal tú odvahu nazývať sa štátom!) nechal bez akejkoľvek kontroly sexuálny život? Kto, kedy a koľko chcel... Celkom nevedecky, ako zvieratá. A ako zvieratá voslep rodili deti. No nie je smiešne poznať záhradníctvo, hydinárstvo, rybnikárstvo (máme presné údaje, že to všetko poznali) a nedospieť k poslednej priečke tohto logického rebríka, k chovu detí? Nedospieť k Materskej a k Otcovskej norme?

Je to také smiešne a také nepravdepodobné, že keď som to napísal, až som sa zľakol: ešte ma budete, neznámi moji čitatelia, pokladať za zlomyseľného vtipkára. A z ničoho nič si pomyslíte, že si z vás strieľam a že vám tu s vážnym výrazom trepem somárstva.

No po prvé: žartovať nie som schopný – každý žart má totiž v sebe lož, čoby skrytú funkciu; po druhé: Jednotná štátna veda tvrdí, že život starovekých ľudí bol takýto, a Jednotná štátna veda sa nemýli. Kde by sa aj vzala štátna logika, keď ľudia žili v stave slobody, to jest v stave zvierat, opíc, stáda! Čo sa dá čakať od nich, ak ešte aj v našich časoch občas dolietne odkiaľsi z dna, z temných hlbín divá opičia ozvena?

Našťastie len občas. Našťastie ide o drobné defekty súčiastok: ľahko sa opravia, pričom večný, veľkolepý chod Stroja neuviazne. A na odstránenie vydratej skrutky máme majstrovsky zručnú, ťažkú Dobrodincovu ruku, na to máme bedlivé oko Strážcov...

Ozaj, práve som si spomenul: toho človeka zo včera, toho na dvakrát prehnutého ako S, som tuším videl vychádzať z Výboru Strážcov. Teraz už chápem, odkiaľ pramení ten môj pudový pocit rešpektu voči nemu a ten akýsi nejasný pocit trápnosti pri pohľade na tú čudnú I po jeho boku... Musím sa priznať, že tá I...

Ozval sa zvonec na spanie: 22,30. Do videnia zajtra.

Zápis 4

Náčrt:

DIVOCH S BAROMETROM. EPILEPSIA. KEBY

Doteraz mi bolo v živote všetko jasné (nebude to len tak, že som si obľúbil slovo „jasné“). Ale dnes... Nechápem.

Po prvé: naozaj mi dodali úbor presne do posluchárne 112, ako mi to povedala. Hoci pravdepodobnosť bola

(1500 – je číslo posluchární, 10 000 000 – čísel).

A po druhé... Ale radšej pôjdem po poriadku.

Poslucháreň. Ozrutná, slnkom presvietená pologuľa zo sklených dielcov. Kruhové rady vznešene guľatých, hladko ostrihaných hláv. Poobzeral som sa a srdce mi ľahučko zovrelo. Vidí sa mi, že som očami zapátral, či sa niekde nad modrými vlnami uníf neblysne ružový kosáčik – milé pery O. Tamto vidím nezvyčajne biele a ostré zuby, pripomínajú... nie, o to mi teraz nejde. Dnes večer, o dvadsiatej prvej príde O ku mne – túžba vidieť ju tu je celkom prirodzená.

A už zaznel zvonec. Povstali sme, zaspievali Hymnu Jednotného štátu a na pódiu už stojí fonolektor, sršiaci zlatom i vtipom.

– Vážené čísla! Nedávno vykopali archeológovia knihu z dvadsiateho storočia. V nej autor ironicky rozpráva o divochovi a barometri. Divoch si všimol, že zakaždým, keď barometer zastal na „daždi“, sa naozaj rozpršalo. A tak, keď chcel divoch dážď, vytriasol presne toľko ortute, aby bola na úrovni „dážď“ (na plátne je operený divoch vyšparchávajúci ortuť: smiech). Len sa smejte: no nezdá sa vám, že smiech si oveľa viac zaslúži Európan tých čias? Európan chcel presne tak ako divoch „dážď“, dážď s veľkým písmenom, dážď algebraický. Stál však pred barometrom ako zmoknutá sliepka. Divoch mal aspoň viac odvahy a energie a – čo aj divej – logiky: bol schopný zistiť, že medzi následkom a príčinou je súvis. Vytrasúc ortuť, urobil prvý krok na slávnej ceste, po ktorej...

Zrazu (opakujem: pri písaní nič nezatajujem) akoby som bol na chvíľu stál nepremokavý pod životodarným prúdom, čo sa lial z reproduktorov. Zrazu sa mi zdalo, že som sem prišiel zbytočne (prečo „zbytočne“, a mohol som vôbec neprísť, keď mi doručili úbor?); zdalo sa mi, že všetko je prázdne, že je to len škrupina. A horko-ťažko som zapol pozornosť až vtedy, keď fonolektor prešiel k hlavnej téme: k našej hudbe, k matematickej kompozícii (matematik – príčina, hudba – následok), k opisu nedávno vynájdeného hudbometra.

– „Jednoducho sa krúti touto kľukou a hociktorý z vás vyrobí tri sonáty za hodinu. Koľko námahy to stálo našich predkov! Mohli tvoriť iba v záchvate ,inšpirácie' – čo je neznáma forma epilepsie. A teraz vám predvediem nesmierne zábavnú ilustráciu, čo z toho vzniklo: Skriabinovu hudbu z dvadsiateho storočia. Táto čierna debna (na pódiu sa zdvihla opona a na ňom stál starodávny nástroj), táto debna sa nazývala nástrojom ,klavírovým' alebo aj ,kráľovským’, čo opäť dokazuje, že ich hudba...“

Pokračoval v tomto duchu, no zase sa dobre nepamätám, ale je to celkom možné, lebo... No poviem to rovno: lebo ku „kráľovskej“ debne pristúpila I-330. Asi ma šokoval jej nečakaný príchod na pódium.

Mala na sebe fantastický úbor z dávnych čias: vypasované úzke čierne šaty s ostro zvýraznenou belosťou odhalených pliec a pŕs – a ten hrejivý tieň ihrajúci pri vdychu a výdychu medzi... a tie oslepujúce, takmer zlovestné zuby...

Čo úsmev, to uhryznutie – smerom sem, dolu. Sadla si, začala hrať. Bolo to čosi divé, kŕčovité, pestré ako celý ich vtedajší život, a bez náznaku rozumnej mechanickosti. A samozrejme, všetci okolo mňa sú v práve, že sa smejú. Iba poniektorí... no i ja – ja?

Áno, epilepsia – duševná choroba – bolesť... Pomalá, sladká bolesť – uhryznutie – a ešte hlbšie, ešte bolestivejšie. A vtom pomaličky vystupuje slnko. Nie to naše, nie to modro krištáľové a rovnomerne svietiace cez sklené tehly, nie: bolo to divé, letiace, spaľujúce slnko – človek by najradšej všetko zo seba postŕhal a rozdriapal na cimpr-campr.

Muž vedľa mňa pozrel úkosom vľavo – na mňa – a zachichotal sa. Sám neviem, prečo mi to tak utkvelo v pamäti: na pery mu vyskočila mikroskopická bublinka a praskla. Tá bublinka ma priviedla k rozumu. Ja som opäť ja.

A už som vnímal ako všetci len nehorázny, zjašený rachot strún. Smial som sa. Bolo mi ľahko a nekomplikovane. To nám len nadaný fonolektor priživo zobrazil tú divú epochu, to je všetko.

A s akým pôžitkom som potom počúval našu dnešnú hudbu! (Demonštrovali nám ju nakoniec kvôli kontrastu.) Krištáľové chromatické stupne schádzajúcich sa a rozchádzajúcich sa nekonečných radov – a sumarizujúce akordy Taylorových a Maclaurinových formúl; celotónové, štvorcovo velebné pasáže Pytagorovej vety; clivé melódie tlmeného vlnenia; jasavé takty na preskáčku s Frauenhoferovými líniami páuz – spektrálna analýza planét... Aká majestátnosť! Aká neotrasiteľná Zákonitosť! Aká je úbohá, svojvoľná, ničím – iba ak divým fantazírovaním – nespútaná hudba starovekých ľudí...

Vychádzali sme z posluchárne širokými dverami v súmerných radoch po štyroch ako zvyčajne. Mihla sa známa na dvakrát prehnutá postava; úctivo som sa poklonil.

O hodinu má prísť milá O. Cítil som sa príjemne a užitočne vzrušený. Doma som rýchlo zbehol do kancelárie, podal som službe ružový lístok a dostal som oprávnenie na rolety. Toto oprávnenie platilo len v sexuálne dni. A tak si žijeme medzi priesvitnými, akoby z iskriaceho vzduchu utkanými stenami, vždy viditeľne a večne omývaní svetlom. Nemáme si navzájom čo skrývať. A okrem toho, uľahčuje to ťažkú a vznešenú prácu Strážcov. Ináč ktovie, čo všetko by sa robilo! Možno, že práve tie čudné nepriesvitné byty starovekých ľudí podmieňovali tú ich úbohú klietkovú psychológiu: „Môj (sic!) dom – môj hrad“ – ako je možné, že si to neuvedomili!

O dvadsiatej prvej som spustil rolety – a v tej chvíli prišla trošku zadychčaná O. Nastavila mi ružové ústočká aj ružový lístok. Odtrhol som kupón a už som sa od tých ružových úst neodtrhol do poslednej chvíľočky, do 22,15.

Potom som jej ukázal svoje „zápisy“ a rozhovoril som sa – tuším veľmi pekne – o kráse štvorca, kocky, priamky. Počúvala čarovne ružovo, ale vtom jej z modrých očí vypadla slza, druhá, tretia – rovno na otvorenú stranu (s. 7). Atrament sa rozpil. A tak to budem musieť prepísať.

– Milý D, keby ste, keby...

No tak, čo „keby“? Čo „keby“? Zase tá stará pesnička: dieťa. Alebo že by išlo o čosi nové v súvislosti... v súvislosti s tou? Nuž, pokiaľ ide o to, akoby... Ale nie, to by bolo príliš hlúpe.

Koniec ukážky