Sarah J. Maas

Kráľovná v tieňoch

Bez Pánov. Bez hraníc. Bez zľutovania.

Teraz nastal čas na pomstu.

Ukážka z elektronickej knihy

Text copyright © Sarah J. Maas 2015

Map copyright © Kelly de Groot 2015

Jacket illustration © 2015 by Talexi

Translation © Zuzana Kamenská 2017

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o.,
Bratislava 2017

ISBN 978-80-556-2517-1

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať ani šíriť v nijakej forme ani nijakými prostriedkami, či už elektronickými, alebo mechanickými, vo forme fotokópií či nahrávok, respektíve prostredníctvom súčasného alebo budúceho informačného systému a podobne bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

Z anglického originálu
Sarah J. Maas – Throne of Glass Series, Book 4: Queen of Shadows,
ktorý vyšiel vo vydavateľstve Bloomsbury, London 2015,
preložila Zuzana Kamenská.

Zodpovedná redaktorka Stela Solčianska

Editor Erik Fazekaš

Úprava obálky Dodo Dobrík

Vydalo Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava
v roku 2017.

Sadzba Alias Press, s. r. o., Bratislava

Tlač FINIDR, s. r. o., Český Těšín

10 9 8 7 6 5 4 3 2 1

www.slovart.sk

Cena uvedená na obálke knihy je nezáväzným
odporúčaním pre konečných predajcov.

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2017

Sarah J. Maas

je autorka týchto kníh:

séria Trón zo skla

TRÓN ZO SKLA

KORUNA TEMNOTY

ZRODENÁ Z OHŇA

KRÁĽOVNÁ V TIEŇOCH

BÚRKA V IMPÉRIU

Novely k sérii Trón zo skla

VRAHYŇA PROTI PÁNOVI PIRÁTOV

VRAHYŇA V PÚŠTI

VRAHYŇA V PODSVETÍ

VRAHYŇA PROTI IMPÉRIU

VYMAĽOVANKA K SÉRII TRÓN ZO SKLA

séria Na dvore z tŕňov a ruží

NA DVORE Z TŔŇOV A RUŽÍ

NA DVORE Z HMLY A BESU

Pre Alex Bracken –

za šesť rokov e-mailovania, za tisíce strán kritík,  za tvoje levie srdce a jedijskú múdrosť,  a za to, že si taká, aká si.

Som šťastná, že som ti vtedy poslala e-mail  a ty si mi naň odpovedala.

1

V temnote čosi číhalo.

Bolo to prastaré a kruté a zakrádalo sa to v tieňoch, ktoré mu bičovali myseľ. Nepatrilo to do jeho sveta a priniesli to sem, aby ho to naplnilo svojím bytostným chladom. Ešte stále ich delila neviditeľná bariéra, no múr sa vždy o trochu rozpadol, keď bytosť prešla popri ňom, aby skúsila jeho pevnosť.

Nespomínal si na svoje meno.

To bolo prvé, na čo zabudol, keď ho pred týždňami či eónmi pohltila temnota. Potom zabudol mená ostatných, ktorí mu boli drahí. Spomínal si na hrôzu a zúfalstvo vďaka jedinej scéne, ktorá dookola prerušovala čierňavu ako pravidelný rytmus bubna: niekoľko minút vresku, krvi a zamrznutý vietor. V tej miestnosti z červeného mramoru a skla boli ľudia, ktorých ľúbil. Žena, ktorá prišla o hlavu...

Prišla, ako by si za sťatie mohla sama.

Krásna žena s jemnými rukami, ktoré pripomínali zlaté holubice. Nebola to jej vina, hoci si nevedel spomenúť na jej meno. Bola to vina muža na sklenenom tróne, ktorý prikázal strážnikovi, aby mečom preťal mäso a kosť.

V tme nebolo nič okrem chvíle, keď ženina hlava s dunením dopadla na zem. Nebolo tam nič iba tento moment, ktorý sa donekonečna opakoval – a tá vec, čo sa zakrádala neďaleko a čakala, kedy sa zlomí, kedy sa poddá, kedy ju vpustí dnu. Princ.

Nevedel si spomenúť, či je princom tá vec, alebo bol kedysi princom on. To ťažko. Princ by nedovolil, aby žene odťali hlavu. Princ by zastavil čepeľ. Princ by ju zachránil.

No on ju nezachránil a vedel, že ani jeho nepríde nikto  zachrániť.

Za tieňmi bol ešte stále skutočný život. Ten muž, ktorý prikázal vraždu tej prekrásnej ženy, ho nútil zúčastňovať sa v ňom. A keď to spravil, nikto si nevšimol, že bol sotva viac než bábka. Mal ťažkosti rozprávať aj konať mimo okov svojej mysle. Nenávidel všetkých, lebo si to nevšimli. Toto bola jedna z emócií, ktoré ešte poznal.

Nemala som ťa ľúbiť. Povedala tá žena – a potom umrela. Nemala ho ľúbiť a on sa nemal odvážiť ľúbiť ju. Zaslúžil si túto temnotu, a keď sa múr konečne rozpadne, čakajúca bytosť skočí, prenikne doňho a naplní ho... a bude to zaslúžené.

A tak ostal spútaný v noci, videl výkrik, krv a pád tela na kameň. Vedel, že by sa mal vzpierať, vedel, že sa vzoprel v posledných sekundách, než mu okolo krku cvakol čierny obojok.

No v temnote naňho striehne tá vec a on sa už nevydrží dlho brániť.

2

Aelin Ashryver Galathynius, dedička ohňa, milovaná Maly Nositeľky ohňa a právoplatná kráľovná Terrasenu, sa opierala o ošúchaný dubový bar a ostražito načúvala zvukom zo sály rozkoší. Usilovala sa roztriediť nadšené výkriky, vzdychy a neslušné pesničky. Hoci toto podzemné hniezdo hriechu známe ako Kobka za posledné roky niekoľko ráz vymenilo majiteľov, predsa sa nezmenilo. Bolo v ňom nepríjemne horúco, smrdelo zatuchnutým pivom a špinavými telami a bolo na prasknutie plné kriminálnikov a spodiny.

Nemálo mladých pánov a synov obchodníkov sebaisto zišlo dole do Kobky a viac neuzrelo svetlo sveta. Niekedy to bolo tým, že ukázali svoje zlato a striebro pred nesprávnou osobou, niekedy to bolo preto, lebo boli natoľko márniví a opití, že si mysleli, že môžu skočiť do ringu a vyjsť odtiaľ živí. Inokedy zas niektorý z nich ublížil predajnej žene vo výklenku, ktorými bola lemovaná celá ozrutná miestnosť, a na vlastnej koži zistil, koho si majitelia Kobky skutočne cenia.

Aelin pomaly chlipkala pivo, ktoré jej pred chvíľou podstrčil upotený výčapník. Bolo nariedené a lacné, ale aspoň bolo studené. Cez zápach špinavých tiel sa k nej dostala vôňa pečeného mäsa na cesnaku. Zaškvŕkalo jej v žalúdku, ale nebola natoľko hlúpa, aby si tu objednala jedlo. Po prvé, mäso zvyčajne pochádzalo z potkanov, ktoré sa hmýrili temnými uličkami nad krčmou, po druhé, bohatým zákazníkom ho väčšinou okorenili niečím, po čom sa prebrali v spomínaných tmavých uličkách s prázdnym mešcom. Ak sa vôbec prebrali.

Mala špinavé oblečenie, ktoré však bolo dosť kvalitné, aby mohla vzbudiť záujem zlodejov. A tak opatrne preskúmala pivo a ovoňala ho, predtým než si z neho usrkla. Zdalo sa jej v poriadku. Čoskoro sa bude musieť najesť, ale najprv v Kobke zistí to, po čo sem prišla. Potrebovala sa dozvedieť, čo sa, dopekla, stalo v Riftholde za tých niekoľko mesiacov, kým tu nebola.

A s akým klientom sa to Arobynn Hamel musel stretnúť, keď riskoval schôdzku tu – najmä keď v meste vyčíňali brutálne čierne stráže ako svorka hladných vlkov.

Okolo takejto stráže sa jej podarilo prešmyknúť v chaose pri vystupovaní z lode, ale stihla si všimnúť ónyxového wyverna vyšitého na ich uniformách. Čierny wyvern na čiernom pozadí – možno adarlanského kráľa už unavilo predstierať, že bol niečo iné než hrozba, a vydal kráľovský rozkaz zbaviť sa tradičnej karmínovej a zlatej, ktoré dovtedy symbolizovali jeho panstvo. Čierna ako smrť. Čierna ako jeho dva wyrdkľúče. Čierna ako valgskí démoni, ktorých využíval, aby vytvoril nezastaviteľnú armádu.

Mráz jej prebehol po chrbte a dopila zvyšok piva. Keď položila pohár na barový pult, svetlo z kovaných železných lustrov jej ožiarilo gaštanové vlasy.

Z prístavu utekala rovno na Tieňové trhovisko pri rieke, kde človek našiel všetko, čo hľadal, či to bolo vzácne, pašované, alebo úplne obyčajné, a kúpila si farbu na vlasy. Zaplatila obchodníčke o strieborniak viac za chvíľku osamote v zadnej časti obchodu, kde si vlasy zafarbila. Ešte stále jej siahali len po plecia. Keby ju náhodou stráže v prístavisku zazreli, aj tak by hľadali zlatovlasú ženu. Všetci budú hľadať zlatovlasú mladú ženu, keď sa ku kráľovi donesie, že jeho Dýka zlyhala a nezavraždila wendlynskú kráľovskú rodinu a že ani neukradla obranné plány námorníctva.

Pred niekoľkými mesiacmi poslala varovanie eyllwskému kráľovi a kráľovnej a vedela, že urobia potrebné opatrenia. No napriek tomu ostal jeden človek, ktorému hrozilo nebezpečenstvo. Musela sa oňho postarať, skôr ako urobí prvý krok svojho plánu. Ten človek by jej dokázal vysvetliť, čo za stráže striehli v prístave. A prečo bolo mesto o poznanie tichšie a napätejšie. Zakríknuté.

Keby sa niekde mohla niečo dozvedieť o kapitánovi kráľovskej gardy a zistiť, či je v bezpečí. Stačilo vypočuť si správny rozhovor, posadiť sa k správnemu stolu kartárov. Aká šťastná náhoda ju postretla, keď zbadala Terna – jedného z Arobynnových favoritov medzi vrahmi –, ako kupuje dávku svojho obľúbeného jedu na Tieňovom trhovisku.

Sledovala ho sem a hneď si všimla niekoľko ďalších Arobynnových vrahov nenápadne rozmiestnených po sále rozkoší. Také niečo by nikdy nespravili, keby nebol prítomný aj ich majster. Zvyčajne sa to stávalo len vtedy, keď mal Arobynn stretnutie s niekým vskutku dôležitým. Alebo nebezpečným.

Keď Tern s ostatnými vkĺzol do Kobky, niekoľko minút počkala na ulici skrytá v tieňoch, aby videla prichádzať Arobynna, ale márne. Musel teda byť už vnútri.

Vošla so skupinkou opitých synov obchodníkov, zbadala, kde sedel Arobynn, a usilovala sa ostať nespozorovaná a nezaujímavá, zatiaľ čo špehovala pri bare s nastraženými ušami.

V kapucni a v tmavých šatách zapadla do davu a nevzbudzovala zvedavé pohľady. Keby sa aj našiel taký hlupák, ktorý by sa ju pokúsil okradnúť, stal by sa jej korisťou. Začali jej totiž dochádzať peniaze.

Vzdychla si. Keby ju len videli jej príbuzní! Aelin Divoký oheň, vrahyňa a vreckárka. Jej rodičia a strýko sa pravdepodobne obracali v hrobe.

No napriek tomu niektoré veci za to stáli. Aelin prstom naznačila plešivému výčapníkovi, že chce doliať.

„Byť tebou, dievčatko, dával by som si pozor, koľko vypijem,“ zaznel vedľa nej posmešný hlas.

Zboku sa pozrela na priemerne veľkého muža, ktorý vkĺzol vedľa nej pri bare. Spoznala by ho podľa prastarej šable, no to nebolo treba. Stačil jediný pohľad na jeho odzbrojujúco obyčajnú tvár. Červená pokožka, prasacie očká a hrubé obočie – to všetko bola maska obyčajnosti, pod ktorou sa skrýval krvilačný vrah.

Aelin sa oprela predlaktiami o bar a prekrížila si členky. „Ahoj, Tern.“ Bol to Arobynnov zástupca – aspoň ním bol pred dvoma rokmi. Zákerná a vypočítavá sviňa, ktorá bola viac než ochotná robiť za Arobynna jeho špinavú robotu. „Vedela som, že je len otázkou času, kedy ma vyňuchá niektorý z Arobynnových psov.“

Tern sa oprel o bar a vyčaroval až príliš srdečný úsmev. „Ak ma pamäť neklame, ty si vždy bola jeho obľúbená suka.“

Zachichotala sa a pozrela mu do tváre. Boli skoro rovnako vysokí – a keďže bol Tern štíhly a útly, bol nesmierne dobrý pri vnikaní na najlepšie strážené miesta. Keď krčmár zbadal Terna, radšej sa od nich držal čo najďalej.

Tern kývol hlavou ponad plece do zatienenej zadnej časti sály. „Posledná lavica pri stene. Práve končí s klientom.“

Zaletela pohľadom, kam naznačil Tern.

Obe strany Kobky lemovali výklenky plné prostitútok – a keďže neboli poriadne oddelené závesmi, bolo do nich vidno. Nevšímala si zvíjajúce sa telá, vyziabnuté ženy s prázdnymi pohľadmi, ktoré čakali, keď prídu na rad, aby si na seba zarobili v tejto prehnitej žumpe, ani ľudí, ktorí zízali na šťastlivcov od najbližších stolov – stráže, voyeurov a kupliarov. No v stene vedľa výklenkov bolo aj niekoľko boxov.

Presne tie nenápadne pozorovala, odkedy prišla.

V tom najvzdialenejšom od svetla sa pod stolom zaleskli vyleštené čižmy na ležérne natiahnutých nohách. Druhý pár čižiem, znosených a zablatených, sa opieral o zem, akoby sa ich majiteľ chystal odísť. Alebo ak bol skutočne hlúpy, pustiť sa do bitky.

Bol rozhodne dosť hlúpy na to, aby nechal svoju osobnú strážkyňu všetkým na očiach ako maják, ktorý každého upozornil, že v poslednom boxe sa deje niečo dôležité.

Bola štíhla, mladá a po zuby ozbrojená. Opierala sa o drevený stĺp neďaleko svojho zamestnávateľa. Hodvábne vlasy po plecia sa jej zaleskli vo svetle, keď sa skúseným okom poobzerala po sále rozkoší. Na zákazníčku tohto pochybného zariadenia bola až príliš strnulá. Nemala na sebe uniformu, nebola oblečená vo farbách žiadneho šľachtického rodu, nemala nijaký erb ani výšivku. To nebolo prekvapujúce, keďže klient si zakladal na tajnostkárstve.

Klient si pravdepodobne myslel, že bude bezpečnejšie stretnúť sa tu, hoci takéto schôdzky sa väčšinou uskutočňovali v Sídle vrahov alebo v niektorom pochybnom hostinci, ktorý vlastnil sám Arobynn. Určite nevedel, že Arobynn patril medzi hlavných investorov Kobky, a preto by stačilo jedno kývnutie Aelininho bývalého pána a dvere by sa zamkli – a klient a jeho osobná strážkyňa by odtiaľ nevyšli živí.

No vo vzduchu visela otázka, prečo Arobynn pristal, aby sa stretli tu.

A preto sa Aelin dívala na druhú stranu sály k miestu, kde sedel muž, ktorý jej život rozbil na márne kúsky.

Stiahlo jej žalúdok, ale usmiala sa na Terna. „Vedela som, že si na krátkej reťazi.“

Aelin sa zdvihla od baru a vkĺzla do davu, skôr ako jej stihol vrah niečo odseknúť. Cítila, ako sa jej Ternov pohľad zabodáva medzi lopatky, a vedela, že by tam najradšej vrazil svoj meč.

Neobzrela sa, len mu ponad plece ukázala prostredník.

Vyštekol príval nadávok, ktoré jej ušiam zneli krajšie než melódia, ktorá sa ozývala z druhej strany miestnosti.

Všimla si každú tvár, ktorú minula, každý stôl hýrivcov, kriminálnikov a robotníkov. Klientova spoločníčka na ňu upriamila pohľad a rukou v rukavici sa mimovoľne dotkla obyčajne vyzerajúceho meča po svojom boku.

Teba sa to netýka, ale snaha sa cení.

Aelin bola v pokušení zaškľabiť sa na ňu. Možno by to aj spravila, keby sa nesústredila len na Kráľa vrahov. Na to, čo ju čakalo v boxe.

No bola pripravená – alebo aspoň taká pripravená, ako mohla byť. Plánovala to dosť dlho.

Aelin si na mori dopriala jeden deň oddychu a smútku za Rowanom. Keďže ju k férskemu princovi viazala krvná prísaha – a jeho k nej –, jeho neprítomnosť bola ako fantómová bolesť. Stále jej chýbal, hoci bola zaneprázdnená a vedela, že aj keď jej carranam chýba, je to plytvanie energiou, za čo by ju nakopal do zadku.

Na druhý deň bez neho ponúkla kapitánovi strieborniak za pero a papiere. Zamkla sa do kajuty a začala písať.

V tomto meste boli dvaja muži zodpovední za to, že zničili život jej aj ľuďom, ktorých ľúbila. Zaprisahala sa neodísť z Riftholdu, kým ich oboch nepochová.

A tak popísala svojimi nápadmi a myšlienkami stránku za stránkou, kým nezostavila zoznam mien, miest a cieľov. Zapamätala si každý krok a výpočet a potom mocou, ktorá jej driemala v žilách, spálila svoje poznámky. Z papiera ostala len hŕbka popola, ktorú vietor odvial z okienka kajuty nad šíry, nocou potemnený oceán.

Hoci sa na to pripravovala, šokovalo ju, keď niekoľko týždňov nato loď prešla cez nejakú neviditeľnú bariéru a jej mágia zmizla. Všetok oheň, ktorý sa mesiace učila ovládať, zmizol, akoby nikdy nejestvoval. V žilách jej po ňom neostal ani jediný uhlík. Zachvátil ju nový druh samoty – celkom iný ako prázdno, ktoré spôsobila Rowanova neprítomnosť.

Ostala uväznená vo svojej smrteľnej schránke. Schúlila sa na svojej prični a spomínala, ako sa dýcha, rozmýšľa a hýbe v tomto prekliatom tele bez nesmrteľnej ladnosti, na ktorú sa naučila spoliehať. Bola hlupaňa, keď dovolila, aby sa pre ňu tieto dary stali barličkou, lebo nebola pripravená na to, že jej ich znova niečo vytrhne. Za toto by ju Rowan rozhodne nakopal – hneď ako by sa z toho šoku sám spamätal. V tej chvíli bola rada, že ho presvedčila, aby ostal.

Preto vdychovala slanosť oceánu a dreva a pripomínala si, že ju naučili vraždiť holými rukami, skôr ako sa naučila roztápať kosti svojím ohňom. Nepotrebovala zvýšenú silu, rýchlosť a svižnosť svojej férskej podoby, aby pokorila svojich nepriateľov.

Muž zodpovedný za jej brutálny výcvik – muž, ktorý bol jej záchranca aj mučiteľ, no nikdy sa nenazval otcom či bratom – bol od nej vzdialený len niekoľko krokov. Ešte stále sa rozprával so svojím veľaváženým klientom.

Aelin potlačila nervozitu, ktorá sa jej pokúšala ochromiť končatiny, a chystala sa s ladnosťou mačky prejsť posledných šesť metrov, ktoré ich delili.

No vtom sa Arobynnov klient postavil na nohy, vyštekol niečo na Kráľa vrahov a nahnevane vykročil k svojej spoločníčke.

Mal síce plášť s kapucňou stiahnutou hlboko do čela, ale okamžite ho spoznala podľa chôdze. Spoznala tvar jeho brady aj napriek tieňom. Prezradilo ho, ako sa ľavou rukou mimovoľne dotýkal pošvy meča.

No pri boku mu nevisel meč s hruškou v tvare orla.

A nemal na sebe čiernu uniformu – len nevýrazný hnedý odev špinavý od krvi a blata.

Schmatla prázdnu stoličku a pritiahla ju k stolu, kde niekoľko mužov hralo karty. Klient so svojou spoločníčkou nestihli spraviť ani dva kroky, keď vkĺzla na miesto, spomalila svoj dych a počúvala. Traja chlapi pri stole na ňu zazreli.

Nevšímala si ich.