Ve vlasech tříokého boha

Francis William Bain

Do češtiny přeloženo podle 7. vydání „In the Great God´s Hair“ nakladatelstvím Methuen & Co. Ltd., London, 1920.

Poznámky pod čarou jsou nakladatelsky upraveny a mírně doplněny.

Překlad: Jiří Zygma

Prolog

Daleko směrem na sever stojí mohutná hora: dílo věhlasu tak nesrovnatelného, že i matka světa¹ mu říkává otče. Odstínu tak čistého, že se i bílé labutě, které často navštěvovaly jezero Mánasa, před jeho zjevem zardívaly, jako by se styděly za svou méněcennost. Je to hora velikosti tak obrovské, že vycházející i zapadající slunce vyvolává na obloze jeho stín, a konstelace „sedmi ršiů“ (Velký medvěd) v jejich denním koloběhu obracejí své oči vzhůru k jeho vrcholu a září jako jazyk plamene při západu slunce nebo za úsvitu. A tam na její severní straně je domov pána tvorů živých a neživých.

Jednoho večera, kdy denní světlo letělo před stíny, které vyšly ven, aby unikly před propastmi v údolích podél horských svahů, dcera hory hrála v kostky se svým pánem. Za odměnu vyhrála nejprve jeho sloní kůži a následně jeho růženec z lebek. Nakonec řekla: „Nyní s tebou budu hrát o to, co nosíš na své hlavě.“ Mahéšvara vytušil její záměr. A tak odpověděl: „Tak dobře.“ Bohyně hodila kostkou a vyhrála. Nato vykřikla rozkoší: „Ha! Vyhrála jsem. Zaplať mi sázku.“ Pak jí Mahéšvara věnoval svůj měsíc. Potom vykřikla bohyně ve vzteku: „Ty jsi ale podvodník. Dlužíš mi Gangu a nabízíš mi pouhý měsíc.² Co je mi do tvého měsíce?“ Pak řekl bůh: „A proč, má milá, se rozčiluješ? Není to snad měsíc, co nosím na své hlavě?“ Avšak Umá se vymanila z jeho objetí a v hněvu se k němu obrátila zády.

Načež se vychytralý bůh, který ji jen škádlil, aby si vychutnal kouzlo jejího hněvu, rozhodl s ní usmířit, a proto řekl: „Pojď, hra je u konce. Vrať mi tedy můj měsíc, který ti k ničemu neslouží, ještě než by ho tvůj obličej zbavil lesku, jelikož měsíc musí být vždy v celé své úplnosti. Navíc bez něho nic nezmůžu.“ Pak reagovala bohyně: „Proč bez něj nemůžeš nic dělat?“ Mahéšvara pověděl: „Víš, kdyby byl stažen z mého čela, jako že já jsem svět,³ tento vesmír by přestal existovat.“ Umá pak odpověděla: „Jak je to možné?“ A bůh zase: „Ze všech stvořených věcí je mi nový měsíc nejmilejší. To je důvod, proč ho nosím ve svých vlasech jako symbol té síly, jež je vůdcem veškerého živého i neživého pohybu. Krása je vladařem světa a bez ní by zůstalo všechno vrženo do tmy a bez hnutí. To je příběh spojený s tímto.“ Pak bohyně plná zvědavosti zvolala: „Dopověz mi ten příběh a já ti vrátím tvůj měsíc a odpustím ti tak tvůj podvod.“ A Mahéšvara zajásal: „Velmi dobře.“ To bylo právě to, co si od ní přál, aby udělala.

Pak mu Umá vrátila jeho měsíc – postavila jej do jeho žlutých vlasů. Nato on se posadil dolů a zády se opřel do propasti a vzal si ji na klín. A ona položila hlavu na jeho prsa a byla ochotna naslouchat jeho příběhu.

Avšak jakmile se bůh měl k začátku vyprávění, podíval se znenadání dolů a uviděl pod sebou v dálce na stráni kopce muže, plahočícího se bolestně skrze studený bílý sníh. Vypadal uprostřed rozlehlé divočiny jako mravenec ztracený mezi bloky soli v poušti. Pak řekl bůh bohyni Umá: „Podívej se! Tam je muž. Co může dělat zde, kam žádný smrtelník nikdy nezavítá? Bylo by lepší počkat a uvidíme.“ Bohyně pak vykřikla: „Ty se mě snažíš znovu oklamat. Je to jen trik, jak mě podvést s mým příběhem.“ Mahéšvara řekl: „Ne, jistě ho uslyšíš včas. Ale nejprve pojďme zjistit, co je cílem tohoto nebohého smrtelníka.“ A volal k muži: „Hej tam! Kdo jsi? Proč šplháš nahoru sám přes led a sníh?“

Pak uslyšev hlas, který se odrážel jako burácení mezi vršky, ten muž padl tváří dolů do sněhu a řekl: „Ó, Mahéšvaro, dárce spásy, to zajisté slyším tebe a nikoho jiného! Přišel jsem k tobě jako prosebník a všechny moje naděje se upínají na tebe. Abys věděl, já jsem kathaka, vypravěč, a náležím do usedlosti krále Pátaliputry ve městě plání. Každý večer, než se odebral k odpočinku, vyprávěl jsem mu příběh, abych ho ošidil a přivedl jeho očím spánek. Tedy po čtrnáct let jsem mu vyprávěl příběhy, každou noc jeden. A pak nakonec, jednou v noci, když nastal čas jít do postele, jsem mu pověděl: ‚Králi, má zásoba je u konce a má fantazie vyčerpána, nemohu již vám tedy vyprávět více.‘ Ten nato na mě pohlédl s červenýma rozzuřenýma očima a řekl: ‚Ty pse, jak to? Nebudu snad spát pro nedostatek tvého talentu?‘ Tak jsem před něj padl na zem a pověděl: ‚Ať mi Král dá milost! Já jsem však vyprázdněn a pramen mých nápadů vyschl.‘ Načež on prohlásil: ‚Aby ti bylo jasno, už nejsi víc můj kathaka, tvé místo už má někdo jiný. Navíc věz, že když do tří měsíců odedneška, tedy do doby, kdy budu tak milosrdný a umožním ti čas, abys mi řekl příběh, který bude neobyčejnější než všechno ostatní, co jsem doposud slyšel, a ty mi ho neřekneš, tak odseknu tvoji prázdnou hlavu od zbytku tvého těla, z čehož nejprve vyrvu tvůj zbytečný jazyk, a pak vyplemením tvou rodinu a všechny tvé vztahy ze země jako zuřivý vichr mezi stromy v začátku období dešťů.’ Hned nato a okamžitě pro ně poslal, chytil je a drží je nyní jako rukojmí před mým návratem. A protože stále nenacházím žádné znovuobnovení zdroje pro svou inspiraci, přišel jsem prosit k tvým nohám po cestách ve dne i v noci bez jídla a odpočinku. Ty víš totiž všechno: o minulosti, přítomnosti i o tom, co přijde, a nyní jsem tak jen ve tvých rukou. “

Potom řekl Mahéšvara své manželce: „Vidíš, že jsme udělali dobře, že jsme počkali. Tento nešťastný kathaka dorazil zrovna právě včas. Nechme ho tedy poslechnout naše vyprávění. Jestli to pro něj bude dobré nebo zlé, čas sám ukáže.“ Pak vzal kathaku a položil si ho do svých vlasů. Na dotek jeho ruky byl kathaka najednou zbaven ode vší své únavy a vyčerpání, a jen tak si seděl ve stínu jeho zcuchaných vlasů, osvícený jako les obrovských stromů diadémem božstva, aby si vyslechl jeho příběh.

Pak bůh počal se svým vyprávěním. A jak on mluvil, tak nebeské, polobožské a nadlidské bytosti, jako gandharvové, kinnarové, siddhové i vidjádharové, vyletěli nehlučně a shromážděné do oblak a naslouchali dychtivýma ušima.

Lotosový květ světa

Popření víry

Už je tomu dávno, co v samém začátku, kdy svět a všechna jeho stvoření a ba i bohové samotní byli mladí, žil v jisté zemi král, který po své smrti zanechal své království dědici. Tento nástupce měl pouhých osmnáct let a jeho jméno bylo Ranga. Třebaže osobně připomínal spojení bohů lásky a války či byl obdivován svými poddanými, byl velkorysý, ihned se uměl popudit, měl otevřené srdce a byl důvěřivý a nezkušený v nástrahách života: upadával proto pochopitelně do role snadné kořisti, jež podléhala vztahovým spletitostem, zejména pokud byl někdo namířen proti němu. Z trůnu ho odstranil jeho strýc z matčiny strany, který si tak přilepšil zradou a vyhnal ho pryč z království, přičemž mu neodkázal nic než jen jeho holý život.

Ranga tedy uprchl a putováním z místa na místo v přestrojení konečně našel útočiště v sousedním království, čímž se stal z krále země potulným rádžpútem, dědicem ničeho jiného než jen svého meče, hladovění a závislosti na druhých. Ztratil trpělivost a upadl ve vztek vůči všemu, co na třech světech bylo. Proklínal nejprve sám sebe, dále svého strýčka, následně jeho vztahy a dokonce i bohy. Zvolal: „Ó bohové, všechny jsem vás zavrhl a neznám se k vám. Za celý svůj život jsem byl zbožný, a zatímco jsem pěstil vaše božství a uctíval vás velebením a oběťmi, nedočkal jsem se od vás zadostiučinění a nevěnovali jste mi pozornost, když jste dopustili, abych se dostal do této situace. Proto jsem se nyní stal ateistou a nástikou⁴. Ve své zuřivosti nařkl bohy a vyvolal všechna jejich jména. Pak řekl: Odteď nebudu uctívat žádného z vás a nic, až na ni, která si jako jediná zaslouží obdiv – velká bohyně naděje, bohatství, krásy a štěstí, která vládne nad třemi světy. A propukl ve vychvalování bohyně v tom i onom. Řekl: „Ty, jež podobáš se moři, z něhož jsi vznikla, ó Kamalo, ó Padmo, ó Šrí, ó Lakšmí,⁵ kráso všech krás a lotose všech lotosů, prokaž svou náklonnost bídného prosebníka. Ty jsi samotnou podstatou a duší rozmaru, jsi složená z vln, bublinek a zábřesků světla, proudících řek, šlehajících plamenů, proměnlivých stínů a ženských léček. Ty spravedlivá i přelétavá, falešná a pomíjivá, bloudila jsi a toulala se při své vlastní milé vůli od jednoho k druhému a nikde ses příliš dlouho nezdržela. Tvým jediným zákonem jsou tvé bujaré vrtochy, jejichž rozmar učiní hned z jednoho boháče a z druhého chudáka, jednoho učiní králem a dalšího žebrákem, k čemuž nedospěl vlastní zásluhou nebo tvou vinou. Jsi můj jediný bůh, prostřednictvím tebe se projevuje pravá božskost a padám jenom ke tvým nohám. Ach, ty ženské vtělení slávy a milosti, bílá a svéhlavá i rozechvělá a zrádná jako pěna moře, všemohoucí, zmatená, lehkomyslná, nestálá, rozložitelná jako písek, nezachytitelná jako sny, uctívám barvu tvých protáhlých klamavých a opojných očí a mystické vlnění tvých oblých končetin. Nabízím se Ti jako ctitel a oběť zároveň; dělej se mnou, co chceš. Pozvedni mě nebo mě poniž – je mi to jedno, protože má oddanost je nejvyšší: jsi mé božství a tvé potěšení je mým osudem.“

A jak zasel, tak i sklidil – nařízením osudu ho Vodní lilie vyslyšela. Bez jeho vědomí přišla až k němu, aby si poslechla, co jí řekl. Jeho chválou byla potěšena o to víc, že byla mezi bohy nová a měla sice tělo, ale z moře povstala později. Podívala se na něj koutkem svých lotosových očí a uviděla, že je velmi mladý a překrásný; náhle měla chuť jej politovat. Proto když skončil, vrhla na něho chápající pohled, usmála se na něj úlisnými rty kokety, jejíž ješitnost je polichocena, a pravila: „Pojď, dokážu tomuto dobře vypadajícímu mladému rádžpútovi, že nebyl oklamán, když si vybral pro zbožňování mé božství, které je hodno uctívati více nežli ostatní bohy.“

Tak ještě pozdě večer, aby mu udělala službu, vnukla mu do hlavy podivnou myšlenku. Ranga si mluvil sám pro sebe: „Nyní jsem se stal spřízněncem štěstěny a jako hráč v nejistotě ji teď musím prozkoušet a zjistit, co pro mě může udělat. Nikdy nemůže udělat nic pro ty, kdo stále čekají a nedají jí příležitost a neprokážou své schopnosti.“ Proto vyšel ven a bloudil ulicemi města tam a zpět, dívaje se po něčem, co by mu mohla náhoda vložit do cesty. Když procházel královským palácem, podíval se nahoru a uviděl na vršku věže místnost s osmi kulatými okny, vyplňujícími celou oblohu. A jak tak stál a díval se na ni, nějaký muž z města ho pokáral: „Rádžpúte, co to děláš? Copak nevíš, že je zakázáno se na palác jen podívat, na místo, kde král uchovává svůj největší klenot?“ Ranga si řekl sám pro sebe: „To by mě vážně zajímalo, o jaký druh pokladu se jedná, když není dovoleno ani okem o něj zavadit.“ Nato odešel naplněn zvědavostí. Jak odcházel, Vodní lilie tu zvídavost proměnila v zápal, až pocítil neutišitelnou touhu splnit si své přání. Nakonec tedy řekl: „Půjdu tam dnes pozdě v noci a vylezu nahoru, ať tak či onak, a uvidím na vlastní oči tu zázračnou perlu.“

Tak se vybavil lukem a šípy, velmi dlouhým řetězem a kotoučem lana. A vzav všechno tohle s sebou, přišel tam uprostřed noci a ukryl se v ulici pod stínem. Měsíční svit zářil na palácovou věž, zatímco schovával druhou stranu ulice v noční temnotě. Tam také zůstal. Čekal totiž, až kolem něj půjde stráž. Hned jak přešla, vyšel a rychle zamířil přes parapet věže a vystřelil tím směrem šíp, na který předtím přivázal konec řetězu. Jakmile šíp doletěl zpět na zem, vzal Ranga rychle řetěz a připevnil jej k lanu. Poutal rychle, dokud se celý řetěz neposunul na začátek a on nedržel oba konce lana ve své ruce. Pak velmi rychle vylezl pomocí rukou a nohou nahoru jako opice, až dosáhl k oknu, do něhož vstoupil, a lano nechal spadnout dolů.

Rádžpútova svatba

Poté vkročil do místnosti a nevycházel z úžasu. Přímo před ním ležela mladá spící žena na šperkované pohovce, vypadající na posteli jako jasmínový květ, s motivem jeho lístků. Jak ji měsíc houpal ve svém světle, jako by její nohy a ruce byly na něj přilepeny na důkaz jejich lásky k němu. Zdála se být jako ženské vtělení vášně k lásce spadlé do mdlob únavy a bledosti potom, co objevila svět. Dlouhé řasy jejích zavřených očí spočívaly na tváři jako stíny dotýkající se jejích úst, usmívajících se v jejím spánku. Jak vánek zvedal okraj hedvábného roucha, které pokrývalo její krk a obnaženou krásu jejího hrdla, setkal se s křivkami jejích ňader, jež se jemně pohupovala v rytmu jejího dechu. Jednu ruku měla pod hlavou a druhá ležela jako rozkvetlý květ a visela od zápěstí přes okraj postele jako mladý rákosový stonek. A on zůstal stát bez hnutí zasažený šípem lásky do terče v jeho srdci. Pak se vzbudila. Předtím však do jejího snu vstoupila Vodní lilie a zjevila jí obraz, ke kterému pověděla toto: „Vzbuď se, donesla jsem ti manžela mnohem hezčího než je sám Káma, bůh lásky.“ A když otevřela oči a podívala se kolem sebe, zvolala: „Hle!“ Před ní stál on. Načež okamžitě vstala a zírala na něj, nevycházejíc z údivu. Odpovídal tak přesně jejímu obrazu ve snu, že nemohla uvěřit svým očím, proto si nebyla jistá, jestli jenom nesní nebo zda snad znovu neusnula, i když vstala. Poté po chvíli řekla: „Jsi skutečnost, nebo jen má představa ve snu?“ On odpověděl: „Má spící krásko, já jsem skutečnost! Avšak přeji si, aby tomu tak nebylo. Rád bych položil život za to být jen tvým snem.“ Nato zase řekla ona: „Kdo si myslíš, že jsi, a jak ses vůbec opovážil vylézt do mého pokoje, kam nesmí přijít nikdo kromě mých hlídaček a ptáčků, co poletují kolem?“ A on reagoval: „Ó, probuzená krásko, já jsem Ranga, král Avanti, jehož svazky byly z tohoto království vymýceny. Ale co mi je po tom: kdyby to bylo jinak, nikdy bych na tebe nemohl pohlédnout.“

Jenže když uslyšela jeho jméno, nemohla uvěřit vlastním uším. Pověděla: „Řekni mi své jméno znovu.“ On tak učinil. Pak zase řekla:

„Jistě stále ještě sním. Nebo tě skutečně poslalo samo božstvo? Řekni mi svůj příběh od začátku.“ Pověděl jí vše. Ona se na něho, mezitím co mluvil, dívala očima, které se od něho nemohly odtrhnout. Vodní lilie ji totiž omámila jeho krásou a nalila do jeho hlasu větší zamilovanost.

Když byl s vyprávěním hotov, pravila mu: „Ach, synu krále, mimo jakoukoli pochybnost tě muselo přivést samo božstvo: v této věci existuje něco, co je ti zcela neznámé a tak zvláštní, že se to nemůže stát samo sebou. Avšak nyní poslouchej, mám pro tebe návrh, který je možný uskutečnit. Víš, že král – můj otec – si přeje provdat mě za krále ze sousedního království z důvodu mocenského spojenectví. A než abych se stala nevěstou toho krále, měla jsem v úmyslu nechat se spustit z tohohle okna dolů na ulici, neboť nemohu snést pohled na něj ani na obraze. Do toho ses zjevil ty, jako na zavolanou, abys mi pomohl s tím, jak uniknout. Teď jsi chudý a bez království, jež ti možná nebude nikdy navráceno. Ale jsme si v kastě rovni, a jestliže se Stvořitel zmýlil, co se týče tvých vnějších podmínek, stejně se zmýlil ve mně, pokud jde o mou duši a mé nitro. Chtěj mě mít za ženu, stejně jako i já bych si přála za manžela tebe, a snes mě dolů po laně, které ti pomohlo sem nahoru, ano? Když si tě zvolím za muže ze své vlastní vůle,⁶ budu s tebou chtít sdílet celou tvou chudobu a smůlu či zlý osud, a to budiž požehnáním pro tebe. Přísahej mi jen, že se mnou budeš zacházet spravedlivě a budeš se mnou snášet radosti i strasti na tomto i na onom světě, stejně tak jako činíš se svým druhým já, a já ti svěřím do tvých rukou sebe jako záruku. Může se pak stát to, že změním zlý osud v dobrý; a když ne, pomůžu ti být trpělivou. Nyní mi řekni: je to pro tebe výhodný obchod? Mysli na to, že odpověď jsi dostal již dříve: že nikdy mnou nebudeš vykoupen lépe než mou duší.“

Když domluvila, podívala se přímo na něj překrásnýma očima, v nichž nebyla ani lehkomyslnost, ani strach. Ranga na ni pohlédl a jeho srdce se zvětšilo: dotkla se ho nejen svou krásou, ale i silou svojí duše. Radostí se usmál a řekl: „Vyslyšte mě, strážci nebes! Ty jsi tak krásná žena, tvé linie jsou bezchybné, a přesto je to jen část tvé dokonalosti. Zasloužíš si však někoho lepšího. Přesto, chceš-li mi darovat sebe jako mou ženu, budu tvým pánem a ochráncem v tomto i v onom životě, ty bys mi byla božskostí vtělenou do lidské podoby. Budu se starat o jídlo a šaty, zatímco ty budeš chtít sladkosti a šperky.“ Načež se sklonil, dotknul se její nohy a zamyslel se. Poté zůstal stát a díval se na ni s úsměvem. Ona se na něj s láskou podívala a prohlásila: „Jsi muž, kterého jsem toužila mít za manžela, a až nyní vidím, že můj sen byl pravdivý. Jsem tedy teď tvoje žena a služebnice zároveň.“

Potom řekl on: „Drahá choti, teď se musíme spustit dolů, a to rychle, než budeme prozrazeni. Navíc když jsi jemná jako bambusový list, je to velmi nebezpečná záležitost. Máš dost odvahy, abychom se o to pokusili?“ Ona reagovala: „Čeho se bát? Pokud spadneme, spadneme spolu a setkáme se se smrtí v tom samém okamžiku. Ale neměj strach: budu na tvém krku zavěšena svými pažemi.“ Rang se zasmál a řekl: „Nikoli, nebudu riskovat, že ztratím svůj klenot silou tvých křehkých a útlých paží. Nato vzal z postele hedvábnou přikrývku a zamotal ji do lana, pak to celé uvázal těsně kolem jejího pasu a připevnil silně ke svému vlastnímu. Připoutal ji k oknu a podíval se dolů. A v té chvíli se podíval na hodinky, které se protočily ciferníkem už podruhé. Takže když bylo vše připraveno, ve spěchu řekl: „Teď je naše příležitost.“ Ale ona na to: „Počkej, nech mě ještě vzít si s sebou všechno mé bohatství, které mám, protože ty jsi nyní velmi chudý.“ Proto nakupila hromadu oblečení, do kterého zasoukala všechny svoje šperky, načež to vyhodila ven z okna na ulici. On se zeptal: „Ty se bojíš?“ Odpověděla: „Mám strach, ale jen o tebe.“ On pak řekl:

„Zavři oči, sevři mě kolem krku a drž se.“ Učinila tak. Načež Ranga uvázal lano kolem svých nohou, uchopil a sevřel jej do rukou velmi pevně a nechal se spustit dolů na ulici. Tak ji snesl dolů na zem, mezitímco se mu na čele zdržovaly velké kapky potu.

Když se dotkla země, prohlásila: „Ty jsi tak silný jako statečný, a samo božstvo mi poslalo opravdového muže.“ Ranga si ji položil na hrudník, objal ji a políbil. A řekl: „Nyní už tě můžu políbit, poněvadž jsme společně čelili smrti a já tě pojal za vlastní. Nesmíme tu však zůstat ani minutu.“ Vzal snůšku a rychle odsud zmizel nesa princeznu v náručí. Celý svět považoval za malicherný. Řekl jí: „Kam v tomhle městě půjdeme, aby nás neodhalili?“ Ona nato: „Blízko města je ještě jedno, které je prázdné a opuštěné, a obývají ho pouze papoušci a opice. Pojďme tam a teprve poté se rozhodneme, co dál. Ukážu ti cestu.“

Odnesl ji tedy pryč do toho prázdného města, a aniž by ji kdy položil na zem, radoval se z toho, že ji může držet v ramenou. A když konečně dorazili na místo, zastavil na jakémsi nádvoří a vešel z něj dovnitř opuštěného kravína, plného sena a slámy. Položil ji na zem a rozvázal uzly, čímž ji uvolnil. Načež řekl: „Ach běda! Musel jsem tě vynést z paláce, abych tě donesl do zničeného chléva, jako je tento.“ Ona odpověděla: „Kde je manžel, nachází se i nebe manželky.“ On znovu: „Ach ne, jsem vyhnanec a poutník a já tě odloučil od tvých blízkých a tvého domova.“ Reagovala: „Copak manželka není dítětem svého manžela a manžel otcem a matkou své ženy? A jaký domov ona potřebuje, ta, jejíž srdce našlo útočiště v srdci svého pána?“ Načež on natáhl levou ruku kolem ní, vzal její levou ruku do své pravice a políbil ji. Zeptal se: „Jak se vlastně jmenuješ?“ „Říkají mi Vanavallarí⁷,“ odpověděla. On na to: „Jsi pojmenovaná správně, protože odteď budu stromem tvého života já. Pojď ke mně a já ti najdu v tomto opuštěném paláci místnost, která bude sloužit jako svatební síň, a svatební lože vyhotovím z toho sena a slámy. To bude naše svatební noc. Podívej se na nebe, svítí nad námi polárka⁸.“

Vodní lilie

Mezitím však bohové⁹ přišli na to, co se stalo. Mimoto slyšeli o urážkách, kterými je Ranga ve svém zoufalství zásobil. Když tedy pochopili, že mu Vodní lilie pomáhala v tom, aby si vzal Vanavallarí za ženu, velmi se rozzuřili jak na bohyni, tak na něho. Setkali se v sále boha Indry, aby si o tom promluvili a zjistili, jak se to vlastně událo. Avšak jeden z nich tam nebyl, jelikož nenesl žádnou zášť vůči Rangovi, znaje jeho mládí a provokace, které byly způsobeny jeho výbuchem zloby, a odpustil mu to. Chyběl také Nárájana¹⁰, poněvadž i on byl dalek zlosti vůči Rangovi a byl velmi potěšen tím, že Ranga pěl chválu na svoji ženu, jež je jeho součástí, jako Umá je součástí Mahéšvary. Když se tedy setkali, pověděli si navzájem a rozhořčeně: „Tenhle výrostek je zavrženíhodný skandál. Nechápeme, jak nás může smrtelník drze osočit z toho, že nejsme na jeho straně, a označovat nás za někoho jako bychom nebyli nic jiného než jen otroci našich prosebníků. Ze všeho nejhorší je ovšem to, že Vodní lilie vlastně odměnila darebáka tím, že ho obdarovala tou nejkrásnější ženou ve třech světech a dala mu ji za manželku, takže místo aby ho potrestala za jeho špatné chování, byl v podstatě oceněn. Jestli to tak bude pokračovat dále, jsme docela ztraceni a celé zavedené uspořádání vesmíru se zhroutí. Vše závisí na chválách, uctívání a obětech. Pokud však lidé dosáhnou naší přízně bez tohoto, kdo s námi bude snášet bolesti usmiřování? Přestože je takové chování smrtelníků nesprávné, to od Vodní lilie je mnohem, mnohem horší. Vzala si část smrtelníka a vydala se proti bohům, a to všechno zkrátka jen proto, že byla ochočena lichocením nějakého mazaného chlapíka.“

Načež se Vodní lilie zasmála, dívajíc se na všechny úkosem koutkem svých podlouhlých očí, které takřka sousedily s jejíma ušima. A pověděla: „Jistě se na tom podílím svou vinou jen málo, jestliže jsem odměnila svého věřícího za jeho chvály, a takto byste jednali i vy všichni dávno přede mnou. Když jim nevěnujeme pozornost, tito smrtelníci nás opustí a vysmějí se nám, a my pak musíme zahynout pro nedostatek naší vlastní potravy. Nemám to tedy na svědomí já, ale spíš vy sami, kteří jste vinni tím, že jste ho v tom nechali samotného. Koneckonců, on má navíc pravdu v tom, když považuje mou moc, sílu a božskost za silnější než všech ostatních. Tak je to doopravdy.“

Ale když bohové uslyšeli její slova, rozzuřili se a vykřikli: „Fuj! Fuj!“ Rozhodli se jí za každou cenu dokázat, že se mýlila, a také potrestat jejího chráněnce. A proto zařídili, aby Indra sestoupil na zem, našel ho a učinil z něj odstrašující příklad. Jenže vychytralá Vodní lilie mu sdělila: „Nyní prokážu všem těmto hloupým bohům a zvláště pak Indrovi, že krása a štěstí jsou nepřáteli, které těžko překonávají i bozi. Tak zahrála pokrytce a řekla jim s klamavým úsměvem na svých překrásných rtech: „Teď, když byl potvrzen omyl, je na obviněné osobě, aby zjednala nápravu. Klidně ať jde Indra dolů, ale já sama pomohu předvést hříšníka před spravedlnost a napravím své vlastní pochybení tím, že zapříčiním, aby král objevil místo úkrytu Rangy a jeho manželky.“

Bohové tím byli potěšeni, neboť odvrátila jejich pozornost domnělou poslušností. Proto řekli: „Je velmi mladý, a nadto je tato bohyně ženou, která byla nepochybně lapena tímto rošťákem díky jeho osobnímu kouzlu a lichotkám – nyní však změnila své mínění, které je proměnné jak moře, z něhož povstala. Nemůžeme se na ni proto zlobit.“

Bůh a smrtelník

Ráno ti dva milenci vstali ze své postele ze sena a slámy, která jim byla díky přízni bohyni sladším svatebním ložem nežli nebeský nektaramrta a měkčí než prachové peří královských labutí. A nato z podnětu bohyně, Vanavallarí řekla svému manželovi: „Milý choti, nemůžeme spát a žít na senu a slámě. Teď mě budeš muset na chvíli opustit.“ Dala mu náramek, vyrobený z rubínů velkých jako holubí vejce, a řekla: „Vezmi si to a prodej to ve městě, z peněz nás zajisti a přines s sebou loutnu (víná), a především se vrať co nejdříve, poněvadž nemohu snést, abych tě neměla na očích. Aspoň to nebude nebezpečné, když nikdo neuvidí, že mě neseš v náručí. Ve chvílích, kdy zde na tebe budu čekat v tomto opuštěném paláci, budu mít oči upřené na cestu, kterou se máš vrátit.“ Ranga poté řekl: „Já se nesmířím s tím, abych tě jen na okamžik opustil. Ale než abychom se stali krávami a pojídali seno, stejně pro tebe musím obstarat jídlo a nemůžu tě s sebou vzít. Takže v tom není volby.“ Nato vzal náramek, rychle odcházel a ještě jí stačil říct: „Budu zpátky, než se naděješ. “

Konec ukázky