NENÍ MILÁN JAKO MILÁN

ALDO NOVE

Atypický průvodce

Tato kniha je poněkud atypickým místopisem jedné z nejimpulzivnějších a nejkosmopolitnějších metropolí Itálie. Oproti leckdy povrchním klasickým průvodcům autor zachází již podle názvu kapitol do nejtemnějších a zároveň nejsvětlejších koutů historie tohoto města, k neobvyklým postřehům a zajímavým metaforickým reflexím podob jeho současnosti.

Milán je jako špička ledovce. A pod ním leží jeho nesmírná historie. Jednou za čas jeho přívaly odkrývají její zlomky, dříve než v jeho díle jeho vody podléhají nezadržitelné korozi, které si tohle město umínilo pro svou existenci, které vždy představuje samo sebe a jehož přítomnosti přicházejí zespodu. Tisíciletí podsvětí. Abychom ho poznali, je třeba mít trpělivost ho poslouchat. Stetoskopem. Jak pulzuje uvnitř. Je třeba umět ho slyšet. Jeho „navzdory“. Tam, kde odhaluje svou paměť. Nietzsche říkával, že životaschopnost nelze učinit jen z prospěchu historie. Ten, kdo žije, pokud chce jít napřed, musí zapomenout. Svou minulost. A Milán se zapomíná, mění se. Aby sám přežil.

Autor Aldo Nove (nar. 1967 ve Viggiù) se proslavil svou prvotinou „Woobinda“, která v 90. letech minulého století vstoupila do historie italské novodobé literatury jako odraz programového literárního a populárního „hnutí kanibalistů“. Mimo to napsal italský bestseller „Lásko má nekonečná“ (2000), který se stal oblíbenou četbou mladé italské generace a byl stejně jako Woobinda přeložen do několika světových jazyků. Nyní žije v Miláně a živí se jako svobodný spisovatel na volné noze. Kniha „Není Milán jako Milán“ je jak odrazem jeho prožitého dětství, tak i vysoce uměleckého vnímání jeho současného pobytu v Miláně a v Itálii vyšla poprvé v r. 2004.

Axolotl

Axolotl. Ano.

Axolotl.

Je to nějaká nadávka, Axolotl?

Nějaké slovo beze smyslu?

Nějaké psychofarmakum?

Nebo snad zaříkadlo?

Není to nic z toho.

Ale souvisí to tak trochu s magií.

Ne přesně. Spíše s náboženstvím.

Souvisí to s náboženstvím, ten Axolotl.

S prastarým náboženstvím, které už se nepraktikuje.

Axolotl, řekněme, bylo božstvo aztécké.

Aztékové, jak víme, tvořili populaci vyhlazenou před několika stoletími horlivými hledači zlata z naší Evropy.

A celá ta věc v doprovodu Kryštofa Kolumba, který přivedl Civilizaci do zámoří a zapříčinil tím šedesát devět miliónů mrtvých.

Ale tohle je jiný příběh.

Vraťme se k Axolotlu.

Božstvo aztécké. Jako náboženství nebylo normální.

Vskutku, bylo to náboženství v mnohém bizarní, Axolotl.

Tehdy…

Pro Aztéky vládl vesmírný řád, v jehož čele se nacházelo Slunce. Slunce bylo také jedno z božstev, nejdůležitější ze všech, které tehdy existovalo. Zároveň si Slunce jistě uvědomuje, že pro to, aby mohlo spravovat svět, je zapotřebí spousty energie. Přemnoho.

Takto mysleli rozliční Aztékové již před stoletími.

Slunce zkrátka nedokáže víc než se zachmuřit, riskuje zhasnout: jaká by to byla vesmírná katastrofa? A proto žádá všechny ostatní aztécké bohy obětovat se pro něj.

„Všichni bohové musí zemřít, aby mi dali sílu“, říká Slunce.

Bohové tím myslí trochu víc. Situace je tragická. Poněvadž bohové jsou ve vesmíru, a není zde nic jiného než vesmír, a vesmír je poplatný Slunci, které mu dává život, tak jestliže umře Slunce, umírají také oni, ostatní bohové.

Je to složitý příběh.

Bozi se rozhodnou obětovat. Zabíjí se a nabízejí vlastní tělo slunci. Slunce je pozře, nabije se energií a pokračuje dál v ovládání vesmíru. To Slunce, které jakožto jediná božskost zůstalo, v době, kdy byli Aztékové vybiti křesťanskými hledači zlata, bylo jediným zbylým místním náboženským kultem, který se přetvořil do Boha nájezdníků. Byl to bůh kříže a bůh oběti. Dříve než se však tato náboženská změna stačila ujmout, všichni Aztéci byli mrtví a nebylo z toho nic.

Aspoň jedno božstvo kromě ostatních Slunce nesnědlo. Boha, který se jmenoval Xolotl. Tento bůh měl obrovskou chuť žít. Říkal, že nechce zemřít a že nepůjde vstříc vesmíru. Proč taky? Když by nebyl on, z vesmíru by již nic nezůstalo.... Měl pravdu, v přímém smyslu bylo na té řeči mnoho rozumného.

Já například, pokud umírám pro dobro vesmíru, nevím, jak to chodí, zda se mi to líbí nebo ne, protože i já jsem kousek vesmíru a z mého pohledu, což je jediné, co mám, nedělám více než něco pro jeho zmizení.

Pro zmizení vesmíru.

Xolotl to věděl.

Myslel na to.

Schoulil se do jednoho ze schovaných míst Stvořitele a přemýšlel.

Měl strach.

Jak na to myslel, našel Xolotl řešení. Všichni ostatní bozi jsou božskost, říkal si pro sebe, každý z nich má svou formu a své jméno. Avšak pokud se já přetvořím v pokračování, nejsem již nic. Stávám se bez ustání jinou věcí. Nejsem to již já. Jsem vše. A nic. A když jsem vše a nic, nikdo mi nerozumí, nikdo neví, kdo jsem, nikdo mě nesní a já dál žiju.

Tak změnil Xolotl své jméno a stal se Axolotlem.

Příkladně Levi ve své novele „Andělský motýl“ vypráví o jednom zvláštním živočichovi, kterého rovněž nazývá Axolotlem (to je, co?): „V jistých místech Mexika žije pozoruhodný tvor neobvyklého jména, podobný na mloka. Žije nerušen nevím kolik miliónů let jakoby byl nic, a přesto je jedním ze zodpovědných zvláštního druhu přírodního úkazu: protože se množí v larválním stadiu.... Je zkrátka jako ponrava, nebo vlastně jako stonožka, která se spojí s jinou larvou, stane se oplodněnou a naklade vajíčka ještě dříve, než se stane motýlem. A z vajíček, přirozeně, se narodí další larvy. Takže - na co pak slouží stát se motýlem? Na co být bezchybným hmyzem? Mohl by se bez toho obejít. Totiž, Axolotl se bez toho obejde (tak se říká nedodělanci, zapomněl jsem vám říct). Obejde se bez toho téměř vždy: jen každá stá nebo tisícátá bytost, která žije obzvláště dlouho poté, co se rozmnoží, se přetvoří v úplně jiného živočicha“....

Zde mimo jiné uvádím to, co o Axolotlovi říká Vinicio E. Morales ve svém díle Mýty Májů a Aztéků (Xenia, 1993): „Když byla řada na něm, aby umřel, rozutekl se do kukuřičného pole, kde se přetvořil v rostlinu s dvojitým stonkem - důvod, proč ho venkované nazývali Xolotlem - ale byl nalezen mezi ostatními rostlinami. A tak utíkal podruhé a schoval se mezi agáve, kde se rovněž proměnil v bylinu s dvojitým stonkem, pročež se mu přezdívalo Mexolotl. Avšak našli ho znovu, a tak prchal opět, tentokrát do vody, kde se proměnil v rybu, za což ho pojmenovali Axolotl“.

Zkrátka a dobře - velmi sympatický a bizarní bůh. Zvláštní živočich, larva, která zapře svoji náklonnost proměnit se v motýla, ale ne zcela; jednou se stane motýlem. Časem.

Božskost, která se promění v rostlinu.

Aby neumřela.

Která se stane rybou.

Která se neustale přetváří.

Jako Milán.

Milán všeobecně

Máš chuť říct Milán, Milán.

Máš chuť napsat Milán, Milán.

Avšak nejdříve tomu musíme porozumět.

Rozumět, o čem je tu vlastně řeč.

O čem vlastně píšeme.

Co se týče internetu, ten může být značně zavádějící.

Pokud hledáme informace o Miláně prostřednictvím vyhledávače, najdeme spoustu stránek.

Někdy hned.

Jindy po chvilce strpení.

Záleží na spojení.

Některé stránky o Miláně jsou pornografického charakteru a jsou věnovány Alysse Milano, což není město, ale žena.

Herečka (ne porno).

Stala se světovou hvězdou díky televiznímu seriálu Čarodějky.

Alyssa Jaine Milano se narodila 19. prosince 1972 v Brooklynu. V osmi letech debutovala v jednom muzikálu, se kterým jezdila napříč Amerikou celý rok. Na konci turné v New Yorku účinkovala v adaptaci muzikálu Jane Eyre pro Operní hudební divadelní institut.

Studuje divadlo několik let a v roce 1984 má první roli v televizním seriálu Kdo je šéf?, který se natáčí až do roku 1992.

V roce 1985 se Jenny objeví po boku Arnolda Schwarzeneggera v Komandu.

V roce 1988 účinkuje ve dvou televizních filmech: první je Crash Course, kde se představí v roli Vanessy Crawfordové, další je Dance till Dawn, kde hraje roli Shelly Sheridan.

V roce 1993 natáčí film Dvojitý drak režírovaný Jamesem Yukichem a tři televizní inscenace: Svíčky ve tmě (role Sylvie Velliste), Oběti lásky: The Long Island Lolita Story (v roli Amy Fisher) a Confessions of a Sorority Girl, v roli Rity.

V roce 1994 je znovu vidět v kině ve filmu Embrace of the Vampire od Anne Goursaudové.

V roce 1995 ztvárňuje hlavní postavu ve filmu Veřejný nepřítel – znovunalezení živí nebo mrtví, režírovaném Markem L. Lesterem, a ve filmu Má nejhorší nepřítelkyně číslo 2, opět od Anny Goursaudové.

V roce 1996 hraje spolu s ostatními ve Strachu od Jamese Foleyho a podílí se na televizním filmu Krutá Aljaška.

Od roku 1997 až do roku 1998 účinkuje ve velice populárním seriálu Melrose Place, který jí vynesl celosvětovou slávu, a má hlavní roli ve filmu Hugo Pool od Roberta Downeyho Sr.

V roce 2000 hraje v Čarodějkách, které ji učinily opravdovou hvězdou. V Itálii program Rai Uno rozšířil jejich první dvě série. V televizním filmu Alyssa hraje Phoebe Halliwell, jednu ze tří hlavních rolí sester série, obdařenou nadpřirozenými schopnostmi, které jí dovolují vidět budoucnost vstříc zlým předtuchám a vymýšlet nové magické formulky. Nyní je mimojiné Alyssa Milano velmi krásná. A tak o ní vznikla stovka stránek, zřetelně neoficiálních. Některé z nich obsahovaly její nahé fotky (poměrně slušné), jiné rozhodně odvážnější (ale falešné) a některé zase používaly a používají její jméno právě k přesměrování neobeznámených nešťastníků a uživatelů vyhledávačů na nejrůznější pornografické placené stránky. Jenže to vše nás v podstatě moc nezajímá. I když by bylo lepší si to přezkoušet, abychom se vyhli dvojsmyslům.

A nyní přejděme k jinému Milánu.

Tomu, které nás zajímá.

Milán je hlavní město italské oblasti Lombardie a má víceméně 4.250.000 obyvatel

Opouštěje Alyssu, které přejeme stále větší úspěchy a méně nerozvážného užívání její přitažlivosti v síti, zabývejme se nyní naším Milánem. Přímo na školní úrovni.

Opravme lekci.

Stanovme parametry.

Učiňme věci spořádanými.

Jinak bychom si totiž vůbec nerozuměli.

Poněvadž je potřeba vědět, o čem se tu vlastně mluví.

Tedy... Milán je v Lombardii.

Hranice Lombardie, regionu v Severní Itálii, jsou: na severu Švýcarsko, na západě Piemonte, na východě Benátsko a Trident Alto Adige, na jihu pak Emilia Romagna.

Provincií je jedenáct: Milán, Bergamo, Brescia, Mantova, Cremona, Pavia, Lodi, Varese, Como, Lecco a Sondrio.

Území oblasti je ze 47% pokryto nížinou, 12% pahorkatinou a ze 41% horami. Na severu je lemováno hornatým pásem, který zahrnuje Lepontýnské a Rétské Alpy; sestupuje směrem k jihu a nejdříve se potkává s předalpským pásem, který je přavážně kopcovitý a zahrnuje Orbite, varézské Předalpí a komské, bergamské a brešské Předalpí, pročež přechází v rovinatý pás Pádské nížiny. V nejvzdálenějším cípu jihozápadu oblast znovu vystupuje k ligurským Apeninám. Nejdůležitější reliéfy tvoří hory Bermina (4049 m), Gran Zebrù (3859 m), Cevedale (3764 m), Adamello (3554 m) a Pizzo di Cocca (3052 m). Klíčovými horními propustkami jsou pak Stelvio, Spluga a Tonale. Svár mezi Předalpím a nížinou obsahuje pahorkatý pás hlavně morénového původu. Nížina je pak zcela nánosovitého původu a dělí se na vysokou planinu z pevných částic a štěrku s hlubokými vrstvami bohatými na vodu a málo úrodnými a na nízkou planinu tvořenou pískem s kvetoucími úpatími a bohatou na vodu a úrodu. Obě pásma jsou rozdělená podzemními prameny a zřídly.

Oblastí také protéká spousta řek: Ticino, Adda, Brembo, Serio, Oglio, Mincio nebo Pád.

Početná jsou také jezera, z velké části ledovcového původu: lago Maggiore, lago di Lugano, Komské jezero, lago d’lseo, lago d'ldro, lago di Garda a spousta dalších alpského nebo umělého původu.

V nížině existuje velký počet kanálů, určených k zavlažování, mezi kterými jmenujme například Villoresi, Martesana, Muzza a Velký nebo Pavijský kanál (Naviglio Grande a Naviglio Pavese).

Podnebí Lombardie semikontinentálního mírného typu není homogenní a představuje změny související s blízkostí jezer a polohou. Na jaře a na podzim se koncentrují větší srážky, které oscilují mezi 800 a 3000 mm ročně. Vegetace se proměňuje v závislosti na výšce a lidské aktivitě.

Hlavní město oblasti je Milán, nejdůležitější hospodářské a finanční centrum Itálie. Vezmeme-li v úvahu i městskou aglomeraci, jedná se o město s největším počtem obyvatel v Itálii (4.250.000).

Tak jsme se dostali až sem.

Zprávy jsou jasné.

Z jedné části. Co se však rozumí městskou aglomerací?

Kde končí Milán?

Ve skutečnosti je Milán v neustálém vývoji.

A jestliže se Tokio každý den zbavuje poloviny svých obyvatel, s Milánem to není o moc odlišné. A tak i s hranicemi města.

Čtvrť Oggiaro (slavná v šedesátých letech jako velmi riziková čtvrť, dnes již téměř rezidenční zóna - přes svůj okrajový charakter je velmi populární) je v Miláně?

Na mapě ano. Je to zkrátka periferie.

A Pero (průmyslové centrum na severovýchodě metropole)?

Na mapě ne.

Ale když se vjíždí do Milána vnějším městským okruhem, začíná právě čtvrtí Pero. Je součástí „městského milánského seskupení“.

Milána, který se každý den přetváří.

Milán v současnosti

„Není možné vstoupit dvakrát do stejné řeky“, říkával Hérakleitos (a také Battiato). Stejně tak není možné navštívit dvakrát ani Milán. Samozřejmě ve smyslu rčení Hérakleitova (a Battiata).

Stejně jako bizarní aztécké božstvo (a)Xolotl, které se proměňuje, aby neumřelo, i Milán sám o sobě nechce dopustit nic takového.

Stává se stále něčím jiným.

Přijedeš, rozhodneš se procházet, procházíš se v nějaké neutuchající stavbě a přemýšlíš, kdy skončí.

Pracoviště.

To město.

Ale město ani neustálá stavba nikdy nekončí a dál se mění.

Je to jen povrchní náhled na věci, který ti dovoluje vnímat to, co se ti ihned představuje před tebou a má ti co říct.

Milán se momentálně mění.

Mění svou řeč.

Zrovna teď je tím a toho, kdo se pokouší ho sledovat.

Tak pokračuje proměna.

Tahle forma architektonických přeměn (tak jako pro Axolotla - živočicha - popsaného Primo Levim, má své nevýhody) je nerozvážná, protože ze zmatku hluků, které ho napadají, je jejich počet neodkladný.

První, která tě zasáhne, když se procházíš, pak podruhé...

A najdeš ho jiný než předtím.

Pak si zvykneš.

Nacházíš ho pořád změněný.

Miláňané to ví. Stejně jako jejich město, i oni se mění. Změní práci, změní pobyt. Valná většina obyvatel Milána, pokud může, jede za město. Na jedno místo, které je poměrně blízko. Z těch, co se vrátí za týden, najdou vše tak, jak to bylo před týdnem.

Ten, kdo píše, strávil své dětství v malé vesnici na hranici se Švýcarskem, pár hodin cesty autem z Milána. Místo se jmenuje Viggiù. Až do sedmdesátých let bylo Viggiù oblíbeným místem víkendových pobytů. V padesátých letech se místo stalo známým zejména díky svéráznému dílku „Hasiči z Viggiù“, což byl jeden z nejhezčích filmů od Totò.

Ve Viggiù v těch časech byla spousta hotelů a nejrůznější vily, které celý týden zůstávaly prázdné. V pátek večer se ty hotely a vily naplnily lidmi z Milána.

Pro nás vesničany byli Miláňané zvláštními živočichy. Byli stále ve spěchu, ti milánští. Pořád se rychle hýbali. Když se v oratoři ve Viggiù někdo během utkání ve fotbale nechal sbírat ze zlosti ze země a přecházel celé hřiště s balónem v ruce, jako by hrál sám pro sebe a rychleji než ostatní, stávalo se, že jsme řekli: přestaň dělat Miláňana.

Milánští měli řadu příznačných postojů daných jejich místem původu. Pořádali pikniky. V kopcích kolem Viggiù. Ale pořádali je jen z půli. V jistém smyslu. Objevovali se blízko cest. Skoro na cestě. Pořádali pikniky napůl na trávě a napůl na asfaltu. Vysvětloval jsem si tuhle zvláštnost milánských jako nostalgii po jejich městě, jako předpoklad jejich místa bydliště poletém cementem.

Poslouchali jsme písničky od Celentana, který nám zpíval o stromech o třiceti patrech, o chlapcích z ulice Gluck vyrůstajících v deprimujících polích přestavěných na nezměrná skladiště nájemních činžáků.

Nebyly to pěkné představy.

Abych řekl pravdu, Milán jako město mi nahánělo tak trochu strach.

Neměl jsem v něm moc jasno.

Pokud bys tam jel, něco bys viděl.

Něco.

Nebylo možné vidět ho celé.

A pokud se vrátíš, změní se.

Ale ne tak úplně, aby bylo něčím jiným.

Byl to pořád Milán.

Dělaly se tam panettoni.¹

A byl tam Dóm.

A na vrcholku Dómu Panenka Maria.

Občas jel někdo do Milána pracovat.

Podivuhodné osudy Moplenu

Poprvé, když jsem byl v Miláně, mi bylo pět let.

Psal se rok 1974.

Byl tam prodejní veletrh a otec mě tam vzal s sebou.

Vlakem.

Jet do Milána vlakem z provincie Varese na začátku sedmdesátých let znamenalo účastnit se za okny postupného budování idejí města, které odpovídaly na neuvěřitelné potřeby roztahování prostoru, zároveň však nuceného nadýmat se k smršťování ve zvláštní hře vizuálního přibývání a ubývání. Ulice a domy. A pak budovy, které vyrůstaly, mrakodrapy a obrovské činžáky, které byly jako domy pár kilometrů předtím, ale více nahuštěné a přeplněné lidmi. Ta zácpa lidí, kteří bydleli na stejném místě, oddělení stěnami, které jsi viděl otlučené a našponované v lesku a které působily tak prostě... Protože ještě nebyli tam, ještě ne tam... Na tom místě... Vnímal jsi tu energii spoustu kilometrů předtím, než jsi tam přijel. A ono místo, centrum, kam jsi jel, se najednou vynořilo, a jmenovalo se Milán.

Jedete přes městečko Saronno, které se ještě stále nachází v posloupnosti území přerušovaných čím dál častěji vzorovými činžáky, a potom opravdovými periferiemi Baranzate, Novate Milanese a Quarto Oggiaro.

Čtvrť Oggiaro je již v Miláně.

A je snad ještě více v tom pravém Miláně. Celá plná domů. Obrovských. V očích dítěte, které přichází z malinké vesničky podívat se na Milán, vyvolává rozpaky.

Tak, jako v osobách, které zde žijí.

Protože bydlí zde.

Jelikož tady je Milán.

Tedy - téměř Milán.

A všichni tady jsou.

Protože v Miláně je tolik věcí.

Tolik věcí, které na jiných místech nenajdete.

Ty věci jsou zde.

Proto lidé jezdí do Milána.

Tak jsem přemýšlel. Pak vlak vjel do opravdového Milána. Nejdřív stanice Bovisa a pak Bullona. Bullona byla stanice, kde se smělo vystupovat na Výstaviště - dnes se jmenuje Domodossola. Přijíždělo se tam v posloupnosti malých černých chodeb. Ocel na oceli. Těžký průmysl. Léta opuštěný průmysl, jako „totem“ na místě uplynulé civilizace, ještě dnes viditelné na severním předměstí metropole plném zchátralých továrních hal. Závan mastného průmyslu. Mastnota práce. Dělnický svět. Rychlost a lidé, kteří se nezastaví. Kteří musejí do práce. To vše jsem cítil a viděl, když jsem vystupoval z vlaku. Naproti zdem začmouzeným od smogu. Samozřejmě, že pro dítě je Milán ještě větší. A samozřejmě, že pro dítě, které přijíždí do Milána z venkova, je město jako zvláštní sen. Snad bychom také mohli říci noční můra. „V centru je to zkažený a prázdný přelud“, řekl velký milánský básník Milo de Angelis, během posledních třiceti let snad nejschopnější vyjádřit kouzla i stinné stránky lombardského hlavního města. Nebo spíš střídměji - bez metafyzických přitažlivostí a toho, čeho si všimneš; to, čeho jsem si všiml jako dítě, byl úder města „pronikavého a tvrdého“ (Franco Buffoni, další velký lombardský básník).

Z (ex)stanice Bullona lezl po dvou paralelních schodech obrovský dav lidí ke dvěma částem nádraží, odkud se šlo jednoduše a krátce na Výstaviště.

Milánské trhy mají svou tradici z osmnáctého století až dodnes a je to dokonalý příklad neustálé proměny. Na začátku se konaly v parku Sempione. V roce 1906 se přemístily na cvičiště z osmnáctého století. Byl to čtverec se dvěma alejemi osázenými stromy - dvě korza, kterými se dalo proběhnout, abyste viděli každý druh zboží. V roce 1920 se přestěhovaly k baštám Benátské brány (Porta Venezia) a tři roky poté se znovu přemístily na místo, kde se momentálně nachází až dodnes a které jsem navštívil na začátku sedmdesátých let. Poprvé, co jsem navštívil Milán... Rok za rokem se rozrůstaly, během druhé světové války byly částečně zničeny a poté znovuobnoveny a rozšířeny.

Milánský veletrh je nezměrný expoziční prostor.

A byl až do konce osmdesátých let jakýmsi městečkem, kde namísto bytů čněly výstavní domy, pavilóny a sídla expozic. Po válce byl veletrh rozšířen a pokračoval v expanzi až do devadesátých let. V roce 1947 byl postaven Palác národů, v r. 1957 Emiciclo a Pavilón zemědělství, v roce 1997 Pavilón strojírenství...

Následuje zkrácený postřeh jednoho z návštěvníků milánského veletrhu z roku 1932, žijícího mimo vlast a stojícího zrovna před „množstvím nových zařízení pro domácnost“: „Zajímavé vymoženosti se nacházejí v Pavilónu potřeb pro hospodyně přezdívanému rovněž Pavilón o pěti galeriích; narážím na nejrůznější kuchyně, kuchyňky, vařiče, rádélka, hrnce a kávovary, které velice zajímají publikum návštěvníků pro jejich přímé a jednoduché použití. Tyto stánky jsou stále úplně přeplněné. Jedni připravují bifteky a deklamují rychlost jejich přípravy, druzí s přehnanou sebedůvěrou nechají vařit před očima publika kuře. Je zřejmé, co znamená takový elegantní sporák na benzín pro ty, kdo pocházejí z malých měst, kde není plynovod. Obdivoval jsem jeden vařič na líh, který obrácený naruby hleděl spalovat mírně, aniž by způsobil nějakou katastrofu. Obdivoval jsem kohoutek Carloni, tento geniální vynález jednoho velmi praktického experta, který by si zasloužil být více znám a celoplošně dodáván. V kohoutku ovládaném poněkud výstředně prostřednictvím rukojeti na škrobovou vodu - což, myslím, by neuspělo rozbít zažité představy inteligentní služky - jsou vyloučeny šrouby, těsnění a vzácný obtahovací řemen, což slouží jako záminka k tomu, abychom si zakoupili tento hydraulický, a ušetřili tak alespoň pár lir. Strojky, presovary, elektrické vysavače a mopy, zmrzlinovače, moučníkovače, šlehače, otvíráky na konzervy a vývrtky, žehličky a mlýnky na kávu, strojky na pražení kávy, máslovače, řezače na krájení šunky a stroje na přípravu nejrůznějších pudinků a krémů jsou vystaveny v Pavilónu nábytku v suterénu, kde figuruje nikl a ebonit; automatické škrabky na brambory ve vás vzbuzují pozornost a nejkrásnější mrkve jsou drobně rozřezané rychlostí blesku na půvabné jemné kousky, na kostičky a volánky pro potěšení kuchařů a lahůdkářů“...

Inu, jiná doba.

A kdoví, jak skončil kohoutek Carloni a valná část těchto zázraků budoucna teď již zastaralého.

Nicméně tento nadšený návštěvník, který byl inženýrem a spisovatelem, se jmenoval Carlo Emilio Gadda.

A poté...

Milánské trhy se časem rozvinuly do takových rozměrů, že se přemýšlelo je přemístit na okraj města, například do Pero.

Ve skutečnosti se ale na sklonku osmdesátých let veletrh zhroutil, ztratil svoji organizační strukturu a stal se pouze sídlem mnohých malých trhů. Nejslavnější z nich je snad momentálně SMAU, výstavní salon informatiky, kde se můžete na několik dní ponořit do pomyslného světa nedaleké budoucnosti.

Je těžké říci, co znamenal prodejní veletrh před třiceti lety. Bylo to největší obchodní centrum na světě. Svět, ve kterém byly všechny obchody semknuty do jednoho prostoru, kde ses procházel, viděl věci a věděl, že tam jsou, a vakuum a vesmír se naplňovaly barvami a exotickými elektrospotřebiči, neznámými jídly a vědeckofantastickými stroji. Podivuhodné osudy Moplenu²... Trojrozměrný kolotoč. Ráj zboží. V Paláci národů byla malá mapka Země. Každý stánek byl vlastně malý Stát a eskalátory ses přemisťoval z jednoho kontinentu na druhý, uvnitř Milána. Rozmístění bylo ale náhodné. Byl tam stánek Argentiny blízko tomu z Německa, ten z Kanady byl přišponován k tomu ze Švýcarska, vůně čerstvých tortill se míchaly s těmi z bavorských klobás wurstel. Všechno ve vatičce. Všechno pečlivě zabalené do krabic čerstvé jako sušenky Oro Saiwa. Závan světa, kterému to jde dobře, produkuje svou podívanou nekonečného blahobytu. Půvab světového stroje, který chrlí divy, jež se nepřestávají vylepšovat. Nikdy jsem se neúčastnil exhibice takového trhu věcí k použití a poté k vyhození, téměř jako stav přírody: od divokého světa až naopak k světu, kde existuje výroba v nepěstěném stavu, jedna velká savana zboží ve skutečném dokumentárním filmu, přes přehlížení samých reklamních letáků, které se jednou stanou naučným slovníkem pomíjivé a nutné minulosti, na půdě pro odpadky tisíců přítomných diváků, kteří sní o blahobytu...

Stejně jako v románech Julese Vernea, který vybudoval v ponorkách připravených vzdorovat nejhrozivější hlubiny dokonalou vysoce postavenou francouzskou domácnost z konce devatenáctého století, na milánském veletrhu bylo také obsáhnuto znepokojení, které i zde bylo pod dohledem městské buržoazní pohodlné hodnosti. V roce 1974 byl v módě strach ze třetí světové války a bylo zde několik stánků, které vystavovaly vlastní soukromé a vítané protiatomové kryty. Mohl jsi je navštívit. Nacházel ses uvnitř loďky ztracené někde ve skončeném světě, avšak ty jsi byl uvnitř a bylo to báječné bydlení se vším nezbytným pro to, abys mohl snít o všech těch věcech, které ti veletrh umožnil vidět.

Jedinečný ráj, jenž jsem poznal a jenž dnes pokračuje pouze útržkovitě a nemá už přepážky a stromořadí a pavilóny, které tě čekají jednou za rok, aby ti ukázaly, že to krásné existuje a že je možno si to koupit.

Písařka na stroji ve hře světel

Jelikož je toto druh jakéhosi průvodce o Miláně, bylo by asi lepší přestat s osobními vzpomínkami a věnovat se Milánu dneška. A protože platí přítomná dočasnost toho „dneška“, mám na mysli současnost, která není téměř nikdy daná.

Ale ještě předtím potřebuji sdílet s čtenářem jinou vzpomínku, příliš silnou v mé mysli s těmi, kdo navštívili nebo navštíví Piazza Duomo (ten, kdo neviděl či neuvidí nikdy, přesto v jistém smyslu porozumí, jelikož se jedná o všeobecnou světovou představivost). Dále o tom budu hovořit poněkud rozsáhleji. A rovněž v paradoxu jeho nikdy přesně nedané skutečnosti (víc než ostatní, dóm je stále pod lešením - jednoho dne bude možno vidět vše - ale na pohled ho stále chybí kousek - v době, kdy toto píšu, tedy na začátku roku 2004, na rohu s ulicí Via dei Mercanti, když stojíte naproti náměstí, je možno slyšet zklamané komentáře těch, kdo přicházejí, převážně od Japonce nebo spíš ještě častěji od Japonky, jak stojí pod šedým lešením na vrcholku, ze kterého je vidět Panenku Marii.)

Na Piazza Duomo jsem se dostal v roce 1974.

Můj otec byl fanatik do jesliček (ano, existují také fanatici jesliček) a na náměstí Duomo byla (a je to tam celou dobu) tradice připravovat na Vánoce velký betlém. Já jako dítě věděl, že tohle náměstí bylo slavné na celém světě a že to bylo srdce Milána, které zase bylo srdcem Lombardie. Přijeli jsme metrem a celou cestu jsem myslel na to, jaké bude to náměstí Piazza Duomo. Byl prosinec, zrovna sněžilo a bylo docela chladno. Pichlavá zima. Poměrně těkavý chlad před jednou podívanou, a to jednou z nejkrásnějších, jakou jsem kdy za svého života viděl.

Ve svém životě, v r. 1974, jsem už viděl:

1) zasněžená pole Švýcarska

2) svou matku

3) věcičku, kterou mi ukázala má sestřenice ve sklepě, kterou jsem za pár let pochopil jako velice důležitou pro lidský život

4) opilého faráře ve Viggiù

5) Bobbyho Sola (na živo)

6) pakoně (v televizi)

7) sušenky Colussi

a spoustu jiných věcí, ale žádná z nich nebyla tak hezká, jako tahle.

Tu, kterou jsem viděl tenkrát.

A vůbec to nesouviselo s dómem.

Bylo to na druhé straně náměstí. Tam, kde ve hře neónových světel jedna písařka ťukala do psacího stroje. Jako v nějaké videohře bylo všechno dvakrát větší než obvykle. Žena v tom osvětlení působila jako gigant. Ve městě, které také bylo celé osvětlené. Desítky reklam. Salva barev.

Dóm, kostel, jsem z druhé strany v podstatě neviděl.

Živý neon a jeho chladné teplo, zavěšený tam nahoře, se rozpouštěl v zimě jako vzletný oheň, jako ten z pohádky, kde bylo všechno z plastu - plast vítězil. Z onoho reklamního jásotu té stenografky, která po desetiletí vyplňovala náměstí Piazza Duomo, se nachází stopa také v Zázraku v Miláně, kde se jí hlavní protagonisté z neorealistické báje tuláci vystupující do popředí na jízdních kolech na obloze velkoměsta téměř dotýkají jako bohyně konzumního způsobu života ve zlatém věku vzdušné Atlantidy, ve snu, kde je možné si koupit vše.

Hovoří o tom také Elio Pagliarani ve svém nejživějším portrétu Milána z padesátých let ve své „Dívce Carle“, kde hned obrací hodnoty perspektivy, aby řekl, co pro desítky let znamenalo toto náměstí jásotu a nadšení z práce, jeho jedovaté brázdy barvící příslib bohatství ve své světélkující přelétavosti, v pohledu s očima obrácenýma vzhůru:

Ve stínu dómu, po boku dómu

Barevné snění semaforů, šumáky na elektřinu

Nábytek na fasádě starého baráku na rohu

Mezi nešťastným korzem Vittorio Emanuele a Camposanto,

Santa Radegonda, Odeon - kino, bar a divadlo

Zpustošený a padající barák, co bude asi renesance

Stovka mosazných tabulek jako tahle:

TRANSOCEAN LIMITED IMPORT EXPORT COMPANY

Ranní hvězdy 3. února

Plechový vojáček nad mostem

Něco opravdového z milánské historie je korzo Buenos Aires, jedno z nejmilánštějších míst v Miláně.

Korzo Buenos Aires je nazýváno také „galerií chudých“.

Je to druhá „jímka“ Milána, chápaná jako nádrž uvnitř toho, kde tam a zpátky příchozí, kteří nemají co dělat, jen tak pro štěstí kráčí a pozorují Milán (jeho výlohy).

Pěšky se dá dojít ke korzu Buenos Aires od Dómu skrz „korzo“ (Vittorio Emanuele, „galerii bohatých“) až k náměstí San Babila a od něj přes korzo Venezia (kdysi korzo Východní brány, únik z centra města na venkov) po boku s veřejnými zahradami až na konec k náměstí Oberdan, kde v rozvětvení následných uliček, které se připojují k hlavnímu nádraží, začíná korzo Buenos Aires, jež se táhne až k velkému náměstí Loreto, jednomu z nejméně pochopitelných míst na světě.

V sobotu a v neděli je poněkud složité procházet se korzem Buenos Aires. Přijíždějí lidé z celé milánské provincie a křižují sem a tam. Pocházejí také z velké části z Japonska.

V Miláně jsou Japonci a spousta holubů.

Samozřejmě, že ne pouze oni.

Avšak je zde spousta Japonců a tolik holubů, kteří se pohybují tam a zpátky...

Holubi létají, Japonci běží.

Obě věci se vzájemně a harmonicky doplňují - nebo se o to pokoušejí - zejména na Piazza Duomo. Jako v jedné parodii o náměstí Sv. Marka v Benátkách jsou zde prodavači kukuřice, kteří za úplatu fotografují turisty krmící holuby; v těch fotografiích všeobecně jsou vidět pouze obrysy těl načrtnuté pod nevhodným množstvím třepetavých holubů. Jen Japonci se nechávají portrétovat, když živí holuby.

Je to maximalismus turistické kultury.

Té na tričku s nápisem „Byl jsem v Itálii“. A tudíž navštívil náměstí Sv. Marka v Benátkách, Dóm v Miláně, La mole Antonelliana³, Piazza del Campo⁴, Koloseum nebo Vesuv.

Fotografie s holuby na Piazza Duomo.

Existují drobná a neobeznámená expresionistická dílka s funkcí maximalistického suvenýru.

Japonci to potvrzují, neboť jsou téměř vždy ve skupinách a pohybují se celistvě. Fotografují vše.

Kdo by počítal s tím, že kdokoli může mít svůj nedobrovolný portrét v albu japonských fotografií?

Japonský turista fotografující vše vyfotografoval také tebe, kde jsi naprostou součástí a těžko víš, že je o tobě vydáno svědectví kupříkladu v jednom bytě v Šibuji.

Ale vraťme se ke korzu Buenos Aires.

Tak jako všechno v Miláně i ono se změnilo strašným způsobem. V prvních desetiletích dvacátého století bylo mnohem více moderní než dnes. V prvních desetiletích dvacátého století to byl neuvěřitelný entuziasmus kolem těch, které Leopardi definoval jako „lidské a postupující osudy“.

Bylo také hodně chudoby, ale třeba vlaky byly skutečnou věcí, aby fungovaly tak jako v předchozích stoletích, kdy ještě neexistovaly. Opravdové byly i tramvaje (krásný dobový obrázek jedné z milánských tramvají z r. 1919 můžete najít na internetové adrese http://www.mondotram.it).

Stejná věc se týkala i automobilů.

I když se mihly jen málokdy.

Ovšem každý z nich ti dával najevo, že je moderní.

Tahle modernita měla svůj začátek spolu se sjednocením Itálie a s rozvojem města na severovýchodě. Nejprve jedno nařízení zakazovalo konstruovat domy vysoké tak, aby zabraňovaly rozhledu na hory kolem Milána.

V jistém momentu však již nebylo možné respektovat toto pravidlo, lidí přibývalo a na hory již téměř nikdo nemyslel. Tak tedy vznikly činžáky, které jsou dnešním Milánem.

Ještě před těmito domy a před modernou, dříve než vzniklo korzo Buenos Aires, zde byla široká silnice, která vedla k Loretu a jež byla osadou venkovanů pramenící kolem kláštera. Na této třídě, která vedla k Loretu, byl také Lazaret, o kterém hovořil Manzoni ve svých Snoubencích.

Byl to čtyřúhelník o 140 000 metrech čtverečních v centru s malým kostelem (existuje dodnes na náměstíčku Bellintani), obklopený 280 malými pokojíky, do kterých se nacpávali nemocní zastižení morovou ránou. Ke konci zhoubné epidemie se vznikem Republiky Cisalpina⁵ a příchodem Napoleona se Lazaret stal obchodem s potravinami a poté byl zbytek srovnán se zemí, aby zanechal místo korzu Buenos Aires.

Kousek vnější zdi z Lazareta je dnes vidět uvnitř základních škol ulice San Gregorio.

Architekt, který byl klíčovým odpovědným pracovníkem na Buenos Aires, změnil částečně názor vůči radikalitě změny a nechal vymodelovat v roce 1887 tváře představitelů Snoubenců na římsách paláců.

Avšak byly upřímně patetické, což se milánským příliš nelíbilo.

Na korzu Buenos Aires již bylo možné všechno.

Na čísle popisném 1 našeho korza stojí palác Luraschi, jedna z prvních italských konstrukcí železobetonu. Osm poschodí. V desátých letech zde byla slavná restaurace Puntigam, která využívala mystické novinky - elektrické energie. Byly zde paláce a stromy, široké prostory a uprostřed korza most, který ho odděloval na dvě části jako symbol novoty a naléhavosti, nad kterým projížděl vlak na viaduktu, který byl později zničen ve třicátých letech pro vybudování nynějšího bulváru Tunisia.

Konec ukázky