Červená kráľovná
Date: 2016-09-14T22:00:00+00:00
Description: Victoria Aveyard – Červená kráľovná
Publisher: Motýľ
Rights: Copyrighted

Victoria Aveyard

ČERVENÁ

kráľovná

SVET ROZDELENÝ KRVOU

Elektronická kniha

Copyright © 2015 by Victoria Aveyard

All rights reserved

Translation © Slavomír Hrivnák 2016

Design © Motýľ design 2016

Cover Art © Michael Frost

Slovak edition © Vydavateľstvo Motýľ 2016

ISBN: 978-80-8164-090-2

Všetky práva vyhradené. Žiadne časti tejto knihy nie je možné použiť

či reprodukovať žiadnym spôsobom bez písomného súhlasu s výnimkou krátkych citácií obsiahnutých v kritických článkoch a recenziách.

Kapitola

jeden

Neznášam Prvé piatky. Dedina je preplnená a teraz, uprostred leta, je to to posledné, čo všetkých teší. Z môjho miesta v tieni to nie je také strašné, ale smrad tiel, čo sa potia v rannej práci, je taký silný, že pripomína skysnuté mlieko. Vzduch sa chveje horúčavou a vlhkosťou a dokonca aj v mlákach zo včerajšej búrky víria dúhové pásy oleja a mastnoty.

Trh sa vyprázdňuje a pre dnešok svoje stánky všetci zatvárajú. Obchodníci sú zaujatí a nevšímaví, takže je pre mňa ľahké obrať ich o čokoľvek. Kým skončím, vrecká mám napchaté čačkami a na cestu mám jablko. To nie je zlé na pár minút práce. Dav ľudí sa presúva a ja sa jeho prúdom dám unášať preč. Letmými dotykmi chniapem hore-dolu. Zopár bankoviek z vrecka akéhosi muža, náramok zo zápästia ženy – nič veľké. Dedinčania sú príliš zamestnaní predieraním sa skrz dav, aby si medzi sebou všimli vreckára.

Všade okolo čnejú desať stôp nad blatistou zemou domy na pilótach, po ktorých má dedina meno (Pilóty, veľmi originálne). Na jar býva dolný breh zaplavený, ale teraz je august a v dedine vládne sucho a obyvatelia trpia úpalmi. Takmer všetci sa na Prvý piatok tešia, lebo v práci a škole končia skôr. Ale ja nie. Radšej by som bola v škole a v triede plnej detí sa nič neučila.

Tak či tak tam už dlho nezostanem – blížia sa moje osemnáste narodeniny a s nimi odvod. Nie som učnica, nie som zamestnaná, takže ma pošlú do vojny ako všetkých zaháľačov. Niet divu, že nemožno zohnať prácu, keď sa každý muž, žena a dieťa snaží vojne vyhnúť.

Všetci moji bratia museli ísť do vojny, len čo dovŕšili osemnásť rokov. Všetkých troch poslali bojovať proti Jazerozemi. Jediný z nich, kto vie ako-tak písať, je Shade a ten mi posiela listy, kedykoľvek je to možné. Ostatní bratia – Bree a Tramy – sa neozvali viac než rok. Ale žiadne správy sú dobré správy. Stáva sa, že rodiny o svojich deťoch nemajú správy celé roky a z ničoho nič sa ich dcéry a synovia, ktorým udelili služobné voľno, objavia na prahu dverí, alebo sú dokonca šťastne prepustení. Väčšinou však iba príde list na tvrdom papieri s kráľovskou pečaťou a krátkym poďakovaním za život vášho dieťaťa. Možno dokonca dostanete pár gombíkov z jeho roztrhanej obnosenej uniformy.

Keď Bree odišiel, mala som trinásť. Pobozkal ma na líce a daroval mi pár náušníc, ktoré sme si podelili so sestrou Gisou. Boli to sklenené kvapky s matne ružovou farbou zapadajúceho slnka. V tú noc sme si spolu prepichli uši. Keď odišli Tramy a Shade, v tradícii sme pokračovali. Teraz máme aj ja, aj Gisa v jednom uchu tri náušnice, ktoré nám pripomínajú našich bratov bojujúcich v neznámych končinách. Veľmi som neverila, že budú musieť odísť, až kým sa neobjavil legionár vo vyleštenom brnení a jedného za druhým nevzal. A túto jeseň si prídu po mňa. Už som začala šetriť – a kradnúť –, aby som mohla Gise kúpiť náušnice, keď odídem.

Nemysli na to. To vždy hovorí mama. Na armádu, na mojich bratov, na všetko. Výborná rada, mami.

Poniže ulice, na rohu ulíc Mlynská a Na pochode, dav hustne a pridávajú sa ďalší dedinčania. V dave sa motá banda detí, malých zlodejov, ktorí sa ešte len učia, ako narábať so svojimi dlhými prstami. Sú príliš mladí, aby v tom boli dobrí, a tak stráže vždy rýchlo zakročia. Normálne by deti skončili na pranieri alebo vo väzení v strážnici. Stráže sa však takisto chcú zúčastniť Prvého piatka. Uspokojili sa s niekoľkými ranami pre vodcov partičiek. Malé milosrdenstvo.

Slabý tlak na páse ma donúti inštinktívne sa otočiť. Schmatnem ruku, ktorá sa ma neuvážene snaží okradnúť, a silno ju stisnem, aby ten škriatok neušiel. No namiesto vyziabnutého decka zbadám vyškerenú tvár.

Kilorn Warren. Rybársky učeň, vojnová sirota a asi aj môj jediný priateľ. Ako deti sme sa bíjavali, ale teraz, keď sme starší – a on je o hlavu vyšší než ja –, snažím sa bitkám vyhýbať. Predpokladám, že môže byť užitočný – napríklad pre načahovanie sa k najvyšším poličkám.

„Si rýchlejšia,“ zachechce sa a strasie môj stisk.

„Alebo ty si pomalší.“

Vyvráti oči dohora a vezme mi z ruky jablko.

„Čakáme na Gisu?“ opýta sa a zahryzne do ovocia.

„Nadnes nemá priepustku. Pracuje.“

„Tak sa pohnime. Nechcem zmeškať program.“

„To by bola veľká tragédia.“

„Ale, ale, Mare,“ veselo mi pohrozí prstom,“ veď to má byť zábava.“

„Má to byť varovanie, ty magor.“

Ale on už dlhými krokmi kráča vpred a ja musím takmer bežať, aby som s ním udržala tempo. Chodí zvláštne, hojdavo. Hovorí tomu morská chôdza, hoci na mori nikdy nebol. Hádam to zapríčinili dlhé hodiny na rybárskom člne, aj keď len na rieke.

Kilornov otec bol vyslaný do vojny rovnako ako môj, no kým môj otec sa vrátil bez nohy a jedných pľúc, pán Warren sa vrátil v škatuli. Kilornova mama ušla a nechala syna, nech sa o seba stará sám. Takmer umrel od hladu, ale akosi sa stále vládal so mnou biť. Kŕmila som ho, aby som nemusela kopať do vreca kostí, a teraz, po desiatich rokoch, je stále tu. A je šťastný, že nebude musieť ísť do vojny.

Dostávame sa na úpätie kopca, kde dav hustne. Ľudia nás tlačia a štuchajú zo všetkých strán. Účasť na Prvých piatkoch je vždy povinná, pokiaľ nie ste „nenahraditeľný pracovník“ ako moja sestra. Akoby bolo obšívanie hodvábu nenahraditeľné… Ale Strieborní svoj hodváb milujú, no nie? Kusmi, ktoré zošíva moja sestra, možno dokonca podplatiť stráže. Aspoň niektoré z nich. Niežeby som o tom niečo vedela.

Čím vyššie vystúpime po kamenných schodoch na vrchol kopca, tým viac sa tiene prehlbujú. Kilorn berie schody po dvoch, až zaostávam, ale zastaví, aby ma počkal. Uškrnie sa na mňa a pohodí hlavou, aby si spred zelených očí odhrnul prameň tmavých blond vlasov.

„Niekedy zabúdam, že máš detské nohy.“

„Lepšie ako detský mozog,“ odseknem a zľahka ho plesnem po líci, keď popri ňom prechádzam. Hore schodmi ma sprevádza jeho smiech.

„Si mrzutejšia ako zvyčajne.“

„Iba neznášam tieto udalosti.“

„Viem,“ šepne, tentoraz už vážne.

Konečne sme v aréne a nad hlavami nám pečie slnko. Aréna postavená pred desiatimi rokmi je zďaleka najväčšou stavbou v Pilótach. V porovnaní s tými kolosálnymi mestskými arénami to nie je nič, ale aj tak – do výšky sa týčiace oceľové oblúky a tisíce stôp betónu – dedinskému dievčaťu to stačí, aby stratilo reč.

Stráže sú všade. Vo svojich čierno-strieborných uniformách stoja pred davom. Je Prvý piatok a tiež sa nemôžu dočkať procesie. Hoci ich nepotrebujú, všetci majú dlhé pušky alebo pištole. Všetci strážnici sú Strieborní tak, ako je zvykom, a nás Červených sa nemusia báť. Každý to vie. Nie sme im rovní, hoci na prvý pohľad to nevidno. Jediné, čo nás navonok odlišuje, je, že Strieborní stoja vzpriamene. Naše chrbty sú ohnuté prácou, neuskutočnenou nádejou a nevyhnutným sklamaním z nášho životného údelu.

Vo vnútri otvorenej arény je rovnako horúco ako vonku a Kilorn, ktorý je vždy v strehu, ma ťahá do tieňa. Nemáme sedadlá, iba dlhé betónové lavice, ale tých niekoľko strieborných šľachticov nad nami si užíva chladné pohodlné lóže. Majú tam pitie, jedlo, ľad aj v lete, čalúnené sedadlá, elektrické osvetlenie a iné vymoženosti, ktoré si ja nikdy neužijem. Strieborní si nič z toho nevážia a neustále frflú na „otrasné podmienky“. Ja by som im ukázala otrasné podmienky, len nech dostanem možnosť. Všetko, čo máme my, sú tvrdé lavice a zopár vreštiacich obrazoviek, takých jasných a hlasných, že sa to takmer nedá vydržať.

„Stavím sa s tebou, že to dnes budú zase ďalší siláci,“ povie Kilorn a hodí ohryzok jablka na podlahu arény.

„Žiadna stávka nebude,“ odpoviem. Veľa Červených na zápasoch stávkuje v nádeji, že čosi vyhrajú, aby prežili ďalší týždeň. Ale ja sa nestavím, dokonca ani s Kilornom. Ľahšie ako tie peniaze vyhrať, je ukradnúť ich zo stávkarovej peňaženky. „Nemal by si takto rozhadzovať peniaze.“

„Ak vyhrám, nie je to rozhadzovanie. Silák vždy vyhrá.“

Aspoň polovicu programu vždy tvoria zápasy silákov. Ich schopnosti a zručnosti sú pre arénu vhodnejšie než schopnosti iných Strieborných. A vidno, že sa v tom vyžívajú. Svojou nadľudskou silou si pohadzujú ostatných šampiónov ako handrové bábiky.

„A čo ostatní?“ pýtam sa a napadá mi celá škála Strieborných, ktorí by sa mohli ukázať. Telekinetici, svižníci, nymfy, floriáni, kameňáci – sledovať ich je hrôza.

„Neviem, ale dúfam, že to bude zaujímavé. Rád by som sa pre zmenu pobavil.“

Kilorn a ja nemáme na Prvé piatky celkom rovnaký názor. Nevidím nič príjemné na tom, keď sa dvaja šampióni navzájom trhajú na kusy. Kilorn sa v tom vyžíva. Nech sa navzájom zahlušia, hovorieva. Nie sú to naši ľudia.

Nechápe, o čom tie slávnosti sú. Nie je to bezduchá zábava, ktorá má Červeným uľaviť od úmornej práce. Je to chladnokrvne vypočítavé. V aréne môžu bojovať iba Strieborní, lebo iba Strieborní v nej dokážu prežiť. Bojujú, aby nám ukázali svoju silu a moc. Nie ste pre nás súpermi. Sme lepší ako vy. Sme bohovia. Toto je napísané v každom nadľudskom údere, ktorý šampióni zasadia.

A majú úplnú pravdu. Minulý mesiac som videla, ako svižník bojoval s telekinetikom, a hoci sa svižník dokázal pohybovať tak rýchlo, že ho nebolo možné zachytiť pohľadom, telekinetik ho zastavil, akoby zamrzol. Len silou mysle ho zodvihol zo zeme. Svižník sa začal dusiť, akoby ho ten druhý neviditeľnou rukou držal za krk. Keď svižníkova tvár zmodrala, zápas ukončili. Kilorn sa radoval. Stavil na telekinetika.

„Dámy a páni, Strieborní a Červení, vitajte na augustovom Prvom piatku.“ Hlásateľov hlas sa ozýva arénou a silnie, keď sa odráža od múrov. Znie znudene ako vždy a ja sa mu vôbec nečudujem.

Slávnosti kedysi vôbec neboli zápasmi, ale len popravami. Väzni a nepriatelia štátu boli odvezení do Archeonu, hlavného mesta, a zabíjaní pred očami davu Strieborných. Hádam sa im to zapáčilo, tak začali organizovať zápasy. Nie kvôli zabíjaniu, ale kvôli zábave. Tak vznikli slávnosti, ktoré sa ďalej rozšírili do ostatných miest, do iných arén a k inému obecenstvu. Nakoniec povolili účasť aj Červeným, no vyhradili im len lacné sedadlá. Netrvalo dlho a Strieborní vybudovali arény všade, dokonca aj v dedinách ako Pilóty. Účasť, ktorá bola dovtedy privilégiom, sa zmenila na povinnú. Môj brat Shade vravieval, že je to preto, lebo v mestách s arénami bola medzi Červenými menšia kriminalita, nespokojnosť a dokonca to utíšilo občasné vzbury. Strieborní už nemusia udržiavať poriadok popravami, légiami, alebo dokonca strážami; dvaja šampióni nás vystrašia rovnako účinne.

Dnes sa dvaja šampióni na túto prácu už tešia. Prvý, ktorý vstupuje na biely piesok, je predstavený ako Cantos Carros. Strieborný z Prístavnej zátoky na východe. Na obrazovke svieti jeho jasný obraz a veru mi nikto nemusí hovoriť, že je to silák. Jeho ruky sú veľké ako kmene stromov. Svaly ako povrazy a navreté žily mu napínajú kožu. Keď sa usmeje, vidím, že všetky zuby má buď polámané, alebo vyrazené. Možno sa ako malý chlapec nepohodol so zubnou kefkou.

Kilorn sa vedľa mňa nahlas teší a ostatní dedinčania revú spolu s ním. Strážnik hádže medzi tých hlučnejších peceň chleba za námahu. Naľavo odo mňa ďalší z nich podáva kričiacemu dieťaťu jasnožltý kus papiera. Poukážka na bonusový prídel elektriny. Všetko preto, aby sme sa radovali, aby sme vrieskali, aby nás donútili dívať sa, aj keď nechceme.

„To je ono! Nech vás počuje!“ zaťahuje pomaly hlásateľ a do hlasu vtláča toľko nadšenia, koľko dokáže. „A tu máme jeho protivníka. Priamo z hlavného mesta – Samson Merandus.“

Oproti hore svalov vyzerá druhý bojovník bledo a ufúľane, ale jeho brnenie z modrej ocele je prvotriedne vyleštené. Pravdepodobne je to akýsi druhotriedny šľachtic, ktorý sa snaží vydobyť si v aréne rešpekt. Hoci by sa mal báť, je nezvyčajne pokojný.

Jeho priezvisko znie povedome, ale na tom nie je nič zvláštne. Mnohí Strieborní sú zo slávnych rodov, ktoré majú tucty členov. Rodina, ktorá spravuje Hlavné údolie, oblasť, kde bývam, patrí k rodu Welle. Guvernéra Wellea som však v živote nevidela. Údolie nikdy nenavštívi častejšie ako dvakrát ročne a nikdy sa neunúva navštíviť dedinu Červených, ako je tá moja. Raz som videla na rieke jeho čln – dlhý a štíhly, so zeleno-zlatými vlajkami. Má schopnosť ovládať prírodu, a keď prechádzal po brehu, stromy rozkvitli a z trávy vyrašili kvety. Dívala som sa na tú krásu, až kým jeden zo starších chlapcov nezačal na jeho čln hádzať kamene. Tie síce neškodne popadali do vody, ale chlapca aj tak pokarhali.

„Isto to bude silák.“

Kilorn sa zamračí na nízkeho šampióna. „Ako vieš? Aká je Samsonova schopnosť?“

„Koho to trápi? Aj tak prehrá,“ poviem posmešne a usadím sa, aby som mala čo najlepší výhľad.

Arénu zaplaví tradičné zvolanie. Väčšina ľudí sa postaví, aby mohli povzbudzovať, ale ja zostávam na protest sedieť. My sme bohovia, ozýva sa mi dokola v hlave.

„Šampióni, na miesta.“

Zaujímajú svoje miesta, každý na opačnom konci arény. V zápasoch nie sú dovolené strelné zbrane, tak Cantos vytiahne krátky široký meč. Pochybujem, že ho bude potrebovať. Samson žiadnu zbraň nevytiahne, len prsty sa mu jemne chvejú pri bokoch.

Arénou prechádza hlboký dunivý zvuk. Nenávidím túto časť. Z toho zvuku mi drkocú zuby a chvejú kosti. Pulzuje tak silno, až mám pocit, že sa vo mne niečo rozbije. Končí náhlym cvrlikavým zatrúbením. Začína to. Vydýchnem.

Od začiatku to pripomína krvavý kúpeľ. Cantos sa rozbieha vpred ako býk a víri oblaky piesku. Samson sa snaží uhnúť tak, aby sa ramenom prešmykol popri silákovi, ale ten je príliš rýchly. Schmatne Samsonovu nohu a hodí ho na opačný koniec arény, akoby bol vrece papiera. Burácanie davu prehluší Samsonov bolestný výkrik, keď sa udrie o cementový múr, ale bolesť má napísanú v tvári. Cantos je na ňom skôr, než stihne vstať, a vyhodí ho do vzduchu. Do piesku dopadne zdanlivo len kôpka polámaných kostí, ale akosi sa mu podarí vstať.

„Ako boxovacie vrece,“ smeje sa Kilorn, „len mu daj, Cantos!“

Kilorna nezaujíma peceň chleba či pár minút elektriny navyše. Neraduje sa preto. Chce vidieť krv. Krv Strieborných, striebornú krv, ako sa rozlieva arénou. Nezáleží mu na tom, že tá krv predstavuje všetko, čím nie sme, všetko, čím byť nemôžeme, všetko, čo chceme. On ju len potrebuje vidieť, aby sa mohol klamať zdaním, že sú to naozaj ľudia, že ich možno zraniť a poraziť. Ale ja tomu rozumiem inak. Ich krv je hrozba, varovanie, prísľub. Nie sme rovnakí a nikdy nebudeme.

Nie je sklamaný. Aj tí v lóžach môžu vidieť kovovú lesklú tekutinu, ktorá tečie zo Samsonových úst. Letné slnko sa odráža ako mokré zrkadlo a vytvára riečku, čo vyteká z úst a kľukatí sa po krku a poza hrudný plát brnenia.

Toto je skutočný rozdiel medzi Striebornými a Červenými: farba našej krvi. Ten malý rozdiel z nich robí silnejších, bystrejších, lepších, než sme my.

Samson si odpľuje a arénou preletí slina so žiarivou striebornou krvou. Desať metrov od neho Cantos chytí svoj meč pevnejšie, pripravený Samsona zložiť a konečne to skončiť.

„Úbohý blázon,“ zamrmlem si. Zdá sa, že Kilorn mal pravdu. Obyčajné boxovacie vrece.

Cantos vykročí s planúcimi očami a mečom nad hlavou. A odrazu uprostred kroku zamrzne, až mu z náhleho zastavenia zaštrngá brnenie. Zo stredu arény naňho prstom ukazuje krvácajúci bojovník a díva sa vražedným pohľadom.

Samson pohne prstami a Cantos kráča presne v ich rytme. Ústa má otvorené ako idiot. Akoby stratil rozum.

Neverím vlastným očiam.

Arénu naplní hrobové ticho, všetci sa v obrovskom úžase dívame na scénu dole. Dokonca aj Kilorn stratil reč.

„Zariekavač,“ vydýchnem nahlas.

V aréne som ešte nijakého nevidela – a pochybujem, že niekto iný áno. Zariekavači sú výnimoční, nebezpeční a mocní, dokonca aj medzi Striebornými. Dokonca aj v hlavnom meste. Povesti o nich sa rôznia, ale všetky sa zhodujú v jednom jednoduchom a mrazivom fakte: dokážu vám vliezť do hlavy, čítať myšlienky a ovládať vašu myseľ. A presne to teraz robí Samson. Slovami si prekliesnil cestu skrz Cantosovo brnenie a svalstvo priamo do mozgu, kde už niet ochrany.

Cantos trasľavými rukami pozdvihne meč. Snaží sa bojovať so Samsonovou mocou, ale nech je silný, aký chce, proti nepriateľovi vo svojej hlave bojovať nedokáže.

Samson ešte raz mávne rukou a na piesok vystrekne strieborná krv, keď Cantos prerazí mečom svoje brnenie a vnorí ho do vlastného brucha. Dokonca aj tu hore na laviciach počujem nechutný zvuk kovu režúceho mäso. Pomaly a bolestivo.

Obecenstvo v aréne zalapá po dychu. Z Cantosa sa valí toľko krvi, ako sme ešte nikdy predtým nevideli.

K životu sa prebúdzajú modré svetlá ohlasujúce koniec zápasu. Strieborní liečitelia bežia arénou k padlému Cantosovi. Strieborní nemajú v aréne umierať. Očakáva sa, že budú odvážne bojovať, predvádzať svoje schopnosti, postarajú sa o dobrú zábavu – ale nie, že umrú. Koniec koncov to nie sú žiadni Červení.

Strážnici sa hýbu rýchlejšie, ako som kedy videla. Medzi nimi je niekoľko svižníkov pobehujúcich hore-dolu, keď nás vyháňajú von. Nechcú, aby sme sa pozerali, pokiaľ Cantos umrie. Medzitým Samson vychádza z arény ako titan. Pohľadom skĺzne ku Cantosovmu telu a ja čakám, že sa bude tváriť ľútostivo. Namiesto toho je jeho tvár čistá, bez citu a úplne chladná. Zápas preňho nebol ničím. My sme preňho ničím.

V škole sme sa učili o svete pred tým naším, o anjeloch a bohoch, ktorí žili na oblohe a vládli zemi milými a láskyplnými rukami. Niektorí vravia, že sú to len povedačky, ale ja tomu neverím.

Bohovia nám vládnu stále. Zišli z hviezd medzi nás. A už viac nie sú milí.

Kapitola

dva

Náš dom je malý aj podľa štandardov v Pilótach, ale aspoň máme výhľad. Raz, keď dostal priepustku, postavil otec náš dom vysoko, aby sme mohli vidieť poza rieku. To bolo predtým, než sa zranil. Aj skrz letný opar je možné vidieť kusy holej zeme, ktoré boli kedysi lesom, no teraz sú už vyťažené a zabudnuté. Vyzerajú ako choroba, ale na severe a na západe sa vypínajú nedotknuté kopce ako pokojná pripomienka. Vonku je toho oveľa viac. Nad nami, nad Striebornými, nad všetkým, čo poznám.

Vyleziem po rebríku z dreva vyhladeného rukami, čo dennodenne šplhajú hore-dolu do domu a z domu. Z výšky vidím niekoľko člnov, ako sa plavia proti prúdu a hrdo nosia svoje jasné vlajky. Strieborní. Len oni sú dosť bohatí na to, aby si mohli dovoliť súkromnú prepravu. Kým oni si užívajú motorové vozidlá, honosné člny, ba dokonca súkromné tryskáče, my máme jedine vlastné nohy, alebo v lepších prípadoch kolobežky.

Člny určite smerujú do Letohradu, malého mesta, ktoré sa rozrástlo okolo letného kráľovského sídla. Gisa tam dnes bola, keď pomáhala šičke, u ktorej sa zaúča. Keď sa objaví kráľ, často chodia na tamojší trh, aby predali svoj tovar strieborným obchodníkom a šľachticom, ktorí chodia za kráľovskou rodinou ako káčatká. Samotný palác je známy ako Slnečná sieň a vraj je úchvatný. Nikdy som ho však nevidela. Nerozumiem, prečo má kráľovská rodina dve sídla, najmä ak palác v hlavnom meste je tiež dobre postavený a krásny. No ako všetci Strieborní, ani oni nekonajú podľa potreby. Ženie ich chcenie. A čo chcú, to dostanú.

Kým otvorím dvere do každodennému zmätku, pohladím vlajku na verande. Tri červené hviezdy na zažltnutej látke – každá za jedného brata – a ešte zostáva miesto. Miesto pre mňa. Väčšina domov má podobné vlajky, niektoré s čiernymi pruhmi namiesto hviezd, ako tichú pamiatku na mŕtve deti.

Vnútri sa mama potí nad platňou a mieša v hrnci polievku, zatiaľ čo otec ju pozoruje zo svojho vozíka. Gisa vyšíva pri stole a vytvára niečo nádherné, výnimočné a úplne mimo môjho chápania.

„Som doma,“ poviem len tak do vetra. Otec odpovie mávnutím ruky, mama prikývne a Gisa od svojho kusa hodvábu ani nevzhliadne.

Položím vedľa nej brašnu s nakradnutými vecami tak, aby mince zacengali čo najviac. „Myslím, že je tam dosť na otcovu narodeninovú tortu. A ďalšie batérie, dosť na celý mesiac.“

Gisa sa znechutene mračí na brašnu. Má iba štrnásť rokov, ale na svoj vek je veľmi bystrá. „Jedného dňa prídu ľudia a všetko ti zoberú.“

„Žiarlivosť ti nesvedčí, Gisa,“ napomeniem ju a ťapnem po hlave. Ruky jej vyletia k dokonalým lesklým červeným vlasom a upraví si svoj precízny drdol.

Vždy som chcela mať jej vlasy, ale nikdy som jej to nepovedala. Zatiaľ čo tie jej sú ako oheň, moje majú farbu, ktorej hovoríme riečna hnedá. Pri korienkoch sú tmavé a na konci biele, keďže nám zo stresu v Pilótach farba z vlasov rýchlo mizne. Väčšina ľudí si vlasy necháva krátke, aby šediny zakryli, ale ja nie. Páči sa mi, že mi to pripomína, že život nemá byť takýto.

„Nežiarlim,“ odvrkne a vráti sa k práci. Vyšíva ohnivé kvety. Každý z nich vyzerá ako krásny oheň na pozadí olejovočierneho hodvábu.

„To je nádherné, Gee.“ Rukou prechádzam po jednom z kvetov a užívam si dotyk hodvábu. Vzhliadne a mäkko sa na mňa usmeje, dokonca odhalí zuby. Hoci sa bijeme a hádame, viem že je mojou malou hviezdou.

A všetci vieme, že tá žiarlivá som ja, Gisa. Neviem nič, iba okrádať ľudí, ktorí dokážu vyrábať skutočné veci.

Keď sa vyučí, bude si môcť otvoriť vlastný obchod. Strieborní zo všetkých kútov budú chodiť za ňou a platiť jej za šatky, vlajky a šaty. Gisa dosiahne čosi, čo sa mnohým Červeným nepodarí, a bude mať dobrý život. Zaopatrí rodičov a dá mne aj bratom nejakú podradnú prácu, aby sme sa vyhli vojenskej službe. Gisa nás jedného dňa zachráni iba ihlou a niťou.

„Ste ako noc a deň, dievčatá moje,“ zamrmle mama a hrabne si prstami do prešedivených vlasov. Nemyslí to ako urážku, ale ako pravdivé konštatovanie. Gisa je nadaná, pekná a milá. Ja som trochu drsnejšia, ako to mama milo nazýva. Tma oproti Gisinmu svetlu. Hádam jediné, čo máme spoločné, sú náušnice ako pamiatka na bratov.

Z kúta sa ozve pískanie a otec si začne búšiť päsťou do hrude. Nie je to nič nezvyčajné, keďže má len jedny pľúca. Našťastie ho zachránil červený medik, ktorý mu zničené pľúca nahradil prístrojom, čo dýcha zaňho. Nie je to vynález Strieborných, keďže oni takéto veci nepotrebujú. Oni majú svojich liečiteľov. A tí nestrácajú čas zachraňovaním Červených, nedajbože prácou na fronte či zachraňovaním vojakov. Väčšina z nich zostáva v mestách a predlžuje život prastarým Strieborným. Liečia im pečene zničené alkoholom a podobne. A tak sme odkázaní na čierny trh s technikou a vynálezmi, aby sme si aspoň trochu pomohli. Niektoré vynálezy sú bláznivé, iné nefungujú – ale kúsok tikajúceho kovu zachránil môjmu otcovi život. Kedykoľvek sa na ten zvuk dokážem sústrediť a počujem tichý klepot, ktorý pomáha otcovi dýchať.

„Nechcem tortu,“ zamrmle. Zavadím pohľadom o jeho rastúce brucho.

„A čo chceš, oci? Nové hodinky, alebo…“

„Mare, niečo, čo ukradneš chudákovi zo zápästia, nepokladám za nové.“

Skôr než sa v Mohylovom dome rozpúta ďalšia vojna, mama stiahne polievku z platne.

„Večera je hotová.“ Položí hrniec na stôl a ovanie ma pach.

„Vonia to úžasne, mami,“ zaklame Gisa. Otec taký taktný nie je a na jedlo sa zamračí. Nechcem vyzerať neslušne a trochu polievky zhltnem. Nie je taká zlá ako obvykle, čomu sa teším. „Použila si to korenie, čo som ti priniesla?“

Namiesto prikývnutia, úsmevu a poďakovania za to, že som si to všimla, očervenie a neodpovedá. Vie, že som ho ukradla, ako aj ostatné darčeky.

Gisa nad polievkou vyvráti oči dohora, lebo už vie, kam to bude ďalej smerovať.

Mysleli by ste si, že som už zvyknutá, ale ich odmietanie ma dlávi.

Mama vzdychne a zaborí tvár do dlaní. „Mare, vieš že si to cením – iba by som chcela…“

„Aby som bola ako Gisa?“ dokončím za ňu.

Mama pokrúti hlavou. Ďalšia lož: „Nie, samozrejme, že nie. To som nemyslela.“

„Jasné.“ Som si istá, že moju zatrpknutosť cítiť na druhom konci dediny. Snažím sa zo všetkých síl, aby sa mi nezlomil hlas. „Je to jediný spôsob, ako môžem pomôcť, kým – kým odídem.“

Spomenúť vojnu je najlepší spôsob, ako utíšiť dom. Prestane aj otcovo pískanie. Mama odvráti hlavu a líca má červené od hnevu. Pod stolom ma Gisa chytí za ruku.

„Viem, že tvoje pohnútky sú správne a robíš, čo môžeš,“ zašepká mama. Dá jej veľa námahy vysloviť tie slová, ale uľavia mi.

Držím ústa zavreté a prinútim sa prikývnuť.

Vtom Gisa vyskočí zo stoličky. „Och, takmer som zabudla. Na ceste z Letohradu som sa zastavila na pošte. Bol tam list od Shadea.“

Akoby ste odpálili bombu. Mama s otcom sa načahujú po obálke, ktorú Gisa vyťahuje z kabáta. Nechám ich, nech si list podávajú a skúmajú ho. Ani jeden z nich nevie čítať, no aj tak sa snažia z papiera niečo vylúštiť.

Otec list oňuchá a snaží sa určiť zápach: „Borovica. Žiaden dym, to je dobre. Je ďaleko od Zádusu.“

Všetci si pri tej správe vydýchneme. Zádus je zbombardovaný pás zeme spájajúci Nortu a Jazerozem, kde prebieha väčšina bojov. Vojaci trávia väčšinu času práve tam, skrčení v zákopoch a odsúdení k záhube výbuchom alebo odvážnym výpadom, ktorý sa skončí masakrom. Zvyšok hranice tvorí hlavne jazero, ale ďaleko na severe leží tundra, ktorá je príliš studená a pustá, aby sa o ňu bojovalo. Otec bol pred rokmi zranený práve v Záduse, keď na jeho oddiel padla bomba. V súčasnosti je Zádus taký zničený desaťročiami bojov, že dym z výbuchov sa drží pri zemi ako neustála hmla a nič tam už nerastie. Je mŕtvy a sivý ako celá budúcnosť vojny.

Konečne mi podá list, aby som ho prečítala. Otváram ho s veľkým očakávaním toho, čo nám chce Shade povedať.

„Drahá rodina, som nažive. Pochopiteľne.“

Otec a ja sa uchechtneme a dokonca aj Gisa sa usmeje. Mama veľmi unesená nie je, hoci Shade začína každý list podobne.

„Odvolali nás z frontu, ale to už oco určite vyňuchal ako lovecký pes. Je fajn vrátiť sa do hlavného tábora. Je to tu červené ako úsvit, strieborných dôstojníkov vídať len zriedka. A bez všetkého toho dymu v Záduse môžeme konečne vidieť každým dňom jasnejšie slnko. Ale nezdržíme sa tu. Veliteľstvo nás chce preorientovať na jazerný boj a boli sme prevelení na jednu z nových bojových lodí. Stretol som medika mimo svojej jednotky, ktorý mi povedal, že pozná Tramyho a že je v poriadku. Vraj pri ústupe zo Zádusu schytal šrapnel, ale zotavil sa. Žiadna infekcia, žiadne trvalé následky.“

Mama nahlas vzdychne a pokrúti hlavou. „Žiadne trvalé následky,“ povie posmešne.

„O Breem som stále nič nepočul, ale nemám oňho strach. Je z nás najlepší a onedlho dostane priepustku po piatich rokoch. Čoskoro bude doma, mami, tak sa netráp. Nemám, čo by som ešte ohlásil, akurát, že dokážem napísať list. Gisa, nevystatuj sa toľko, hoci si to zaslúžiš. Mare, už nebuď taký grázel a prestaň biť toho Warrenovho chlapca. Oci, som na Teba hrdý. Stále. Všetkých Vás milujem. Váš obľúbený syn a brat Shade.“

Shadeove slová nás prebodávajú, ako vždy. Keď sa dosť snažím, dokonca počujem jeho hlas. Svetlá nad nami odrazu potemnejú.

„To ste nikto nezamenili tie poukážky na elektrinu, čo som vám včera dala?“ spýtam sa skôr, než svetlá zhasnú a my sa ocitneme v úplnej tme. Ako si moje oči privykajú na tmu, vidím, ako mama krúti hlavou.

Gisa zastoná: „Môžeme sa tentoraz zdržať hádky?“ Jej stolička zaškrípe, keď ju odsúva. „Idem spať. Snažte sa nekričať.“

Ale nekričíme po sebe. Zdá sa, že tak to na svete chodí – sme príliš unavení bojovať. Mama a otec odídu do svojej spálne a ja zostanem za stolom sama. Inokedy by som vyliezla von, ale teraz nemám na práci nič, okrem spánku.

Vyleziem po ďalšom rebríku na povalu, kde Gisa už chrápe. Dokáže zaspať ako nikto, do minúty je vždy ako zarezaná. Mne to niekedy trvá celé hodiny. Ľahnem si na ležadlo a k spokojnosti mi stačí ležať a držať Shadeov list. Otec mal pravdu, je cítiť borovicou.

Dnes v noci znie rieka nádherne. Poskakuje po kamienkoch pri brehu a jej zurčanie ma pomaly ukolíše do spánku. Dnes v noci ma netrápi ani stará hrdzavá chladnička na baterky, ktorá stoná tak nahlas, že ma vždy rozbolí hlava. Môj spánok však náhle preruší vtáčie štebotanie. Kilorn.

Nie. Choď preč.

Ďalšie volanie, teraz hlasnejšie. Gisa sa pomrví v postelí a zaborí hlavu hlbšie do vankúša.

Zamrmlem si zopár nadávok na Kilornovu adresu, zošmyknem sa z ležadla a zleziem po rebríku. Obyčajné dievča by o neporiadok v hlavnej miestnosti zakoplo, ale ja viem, kam stúpiť vďaka rokom praxe v unikaní pred strážami. O sekundu už zoskočím z rebríka dole a pristanem po členky v blate. Kilorn sa vynára z tieňa pod domom.

„Dúfam, že sa ti páčia monokle, lebo ti jeden hneď rada…“

Výraz jeho tváre ma umlčí.

Plakal. Kilorn neplače. Krvácajú mu hánky, určite niekde za rohom mlátil do steny. Napriek svojej povahe, napriek tomu, koľko je hodín, sa kvôli nemu začínam trápiť, ba sa oňho báť.

„Čo je? Čo sa stalo?“ Bez rozmýšľania ho vezmem za ruku. Pod prstami cítim krv. „Čo sa stalo?“

Chvíľu mu trvá, kým sa pozbiera a odpovie. Teraz sa už bojím.

„Môj majster… Spadol. Umrel. Už nie som učňom.“

Chcem zadržať vzlyk, ale nejde to. Hoci nemusí, hoci viem, čo chce povedať, pokračuje.

„Ešte nie som ani vyučený…“ zlomí sa mu hlas, „ale už mám osemnásť. Ostatní rybári majú svojich učňov. Nemám prácu. Nezoženiem prácu.“

Ďalšie slová ma bodnú ako nôž do srdca. Kilorn sa trhane nadýchne a kiežby som ho nemusela počuť.

„Pošlú ma do vojny.“

Kapitola

tri

Bojuje sa takmer celé uplynulé storočie. Ani neviem, či sa to ešte nazýva vojnou, ale pre tú vyššiu formu ničenia nie je iné slovo. V škole nás učili, že vojna sa začala pre územie. Jazerozem je rovný a úrodný kraj a jeho hranice tvoria nekonečné jazerá plné rýb. Nie je to ako v kamenistých zalesnených kopcoch Norty, tunajšie farmy nás ledva nasýtia. Nedostatok pociťovali dokonca aj Strieborní, a tak kráľ vyhlásil vojnu a zatiahol nás do konfliktu, ktorý nedokáže vyhrať žiadna zo strán.

Kráľ Jazerozeme, ďalší Strieborný, sa mu odplatil rovnakým dielom s plnou podporou svojej šľachty. Oni zase chceli naše rieky, aby mali prístup k moru, ktoré nie je polovicu roka zamrznuté, a vodné mlyny pri riekach. Mlyny sú našou výhodou, keďže vyrábajú dosť elektriny aj pre nás Červených. Počula som dokonca zvesti o nadaných Červených ďaleko na juhu pri Archeone, ktorí budujú stroje, aké si ani neviem predstaviť – pre cestovanie po zemi, po vode aj vo vzduchu, alebo zbrane, keď chcú Strieborní niečo zničiť. Náš učiteľ nám hrdo hovoril, že Norta bola svetlom sveta, národom, ktorý pozdvihla moc technológie. Zvyšné štáty ako Jazerozem alebo Piemont na juhu žijú v temnote. Môžeme byť šťastní, že sme sa narodili tu. Šťastní. To slovo ma núti kričať.

Ale napriek našej elektrine, zbraniam a jedlu a počtu jazerozemských nemá žiadna zo strán skutočnú výhodu. Obe armády majú strieborných dôstojníkov a červených vojakov, ktorí bojujú svojimi schopnosťami a zbraňami a štítom z tisícov červených tiel. Vojna, ktorá mala skončiť takmer pred sto rokmi, sa stále vlečie. A vždy ma prinúti usmiať sa na skutočnosť, že sme bojovali kvôli jedlu a vode. Aj úžasní a mocní Strieborní musia jesť.

Teraz to však nie je ani trochu vtipné. Nie, keď má byť Kilorn ďalší, s kým sa rozlúčim. Napadá mi, či mi tiež daruje náušnicu, aby som si ho pamätala, keď ho odvedie nablýskaný legionár.

„Týždeň, Mare. Týždeň a som preč.“ Hlas sa mu úplne zlomí a rozkašle sa, aby to zakryl. „Nemôžu to spraviť. Oni… Oni ma nemôžu vziať.“

Vidím mu na očiach, ako bojuje sám so sebou.

„Musí byť nejaký spôsob,“ vyhŕknem.

„Nie je nič, čo by mohol ktokoľvek spraviť. Nikto pri úteku neprežil.“

Nemusí mi to hovoriť. Každý rok sa niekto pokúsi ujsť. Vždy končí rovnako – dovlečú ho na námestie a obesia.

„Nie. My nájdeme spôsob.“

Aj v tejto chvíli nájde silu, aby sa na mňa uškrnul. „My?“

Rumenec mi na líca stúpa rýchlejšie ako plameň. „Som odsúdená na vojnu rovnako ako ty. A ani ja tam nemám v pláne ísť. Tak utečieme.“

Vojsko bolo vždy mojím osudom, mojím trestom. Vedela som to. Ale nie jeho. Vojsko mu už vzalo príliš veľa.

„Nemáme kam ísť,“ hlas sa mu zadrháva, ale aspoň mi neprotirečí. Aspoň sa nevzdáva: „Na severe nemáme v zime šancu prežiť. Na východe je more, na západe ďalšia vojna a na juhu je pekelné žiarenie. A uprostred sa to hemží Striebornými a strážami.“

*

Slová sa zo mňa rinú ako rieka: „Ako aj v dedine. Samý Strieborný a stráže. A my im kradneme priamo pod nosom a vždy ujdeme s hlavou na krku.“ Parí sa mi z hlavy, keď sa zo všetkých síl snažím nájsť niečo správne, čo povedať. A odrazu mi to napadne ako blesk z jasného neba. „Čierny trh, ten, ktorému pomáhame fungovať aj my, pašuje všetko od obilia po žiarovky. Kto vraví, že nemôže pašovať ľudí?“

Otvorí ústa, aby vyslovil tisíc dôvodov, prečo to nemôže fungovať. Ale potom sa usmeje. A prikývne.

Nerada sa pletiem do starostí iných ľudí. Nemám na to čas. A predsa tu stojím a počujem samu seba, ako vyslovujem tie osudné slová: „Nechaj všetko na mňa.“

*

To, čo nemôžeme predať obchodníkom, obyčajne nosíme Willovi Whistleymu. Je starý a prikrehký na prácu na píle, tak sa cez deň iba potuluje po dedine. V noci vám predá čokoľvek, čo má vo svojom práchnivom vagóne. Od prísne zakázanej kávy po nedostatkový tovar z Archeonu. Keď som uňho nakupovala prvýkrát, mala som deväť rokov a hrsť ukradnutých gombíkov. Bez otázok mi za ne zaplatil tri medenáky. Teraz som jeho najlepší zákazník a možno aj dôvod, prečo sa mu darí držať nad vodou v takej malej osade. Za príjemnejších okolností by som ho dokonca nazvala svojím priateľom.

Pred niekoľkými rokmi som zistila, že Will je členom oveľa väčšieho podniku. Niektorí tomu hovoria podsvetie, iní čierny trh, ale mňa zaujíma iba to, čo môžu urobiť. Priekupníkov, ako je Will, majú všade. Aj v Archeone, hoci to znie nemožne. Pašujú tovar po celej krajine. A ja sa stavím, že spravia výnimku a namiesto tovaru prepašujú osobu.

*

„Jednoznačne nie.“

Za osem rokov mi Will nepovedal nie ani raz. A teraz mi ten starý vráskavý blázon prakticky zabuchol dvere vagóna pred nosom. Ešteže Kilorn nešiel so mnou a nevidel, ako som ho sklamala.

„Will, prosím. Viem, že môžeš…“

Pokrúti hlavou, až sa mu biela brada natriasa. „Aj keby som mohol, ja som obchodník. Ľudia, s ktorými pracujem, nie sú z tých, čo míňajú čas a úsilie na prevážanie utečencov. To nie je naša starosť.“

Cítim, ako mi moja aj Kilornova jediná nádej prekĺzava pomedzi prsty. Will musí vidieť zúfalstvo v mojich očiach, pretože mu črty tváre zmäknú a oprie sa o dvere vagóna. Povzdychne si a pozrie dozadu, do tmy vo vnútri. Po chvíli sa ku mne otočí a rukami mi naznačuje, aby som šla dnu. S úľavou ho nasledujem.

„Ďakujem ti, Will,“ vyjachtám, „netušíš, čo to pre mňa znamená…“

„Sadni si a buď ticho, dievča,“ ozve sa vysoký hlas.

Ledva viditeľná v matnom svetle jedinej modrej sviečky sa z tieňov vo vagóne vynorí žena. Skôr by som povedala, že dievča, keďže nevyzerá omnoho staršie než ja. Je však oveľa vyššia a budí dojem starej bojovníčky. Zbraň, ktorú má zastrčenú za červenou šerpou, určite nie je registrovaná. Je príliš plavá, aby bola z Pilót, a z potu na jej tvári súdim, že nie je zvyknutá na teplo a vlhko. Je to cudzinka, privandrovalec a zločinec. Presne niekoho takého hľadám.

Pokynie mi na lavicu pri stene vagóna a usadí sa, až keď tak urobím ja. Will si sadne posledný a doslova zloží staré kosti na stoličku. Pohľadom preskakuje zo ženy na mňa a späť.

„Mare Barrow, toto je Farley,“ zamrmle a ona zatne zuby.

Pohľad uprie na moju tvár. „Chceš previesť náklad.“

„Mňa a chlapca…“ zodvihne ruku, aby ma prerušila.

„Náklad,“ zopakuje s veľavýznamným pohľadom. Srdce mi poskočí v hrudi. Tá Farley by mi mohla podať pomocnú ruku. „Aký je cieľ?“

Premýšľam nad nejakým bezpečným miestom. Pred očami mi pláva školská mapa s pobrežím a riekami, mestami, dedinami a všetkým medzi tým. Od Prístavnej zátoky na západ k Jazerozemi, od severnej tundry k spáleným pustinám Zádusu a Splavu je pre nás všetko nebezpečné.

„Niekam do bezpečia pred Striebornými. To je všetko.“

Farley na mňa žmurkne a jej výraz sa nezmení. „Bezpečie má svoju cenu, dievča.“

„Všetko má svoju cenu, dievča,“ odseknem rovnakým tónom, „nikto to nevie lepšie než ja.“

Vagón pretne ticho. Noc uteká spolu s Kilornovými drahocennými minútami. Farley musí cítiť môj nepokoj a netrpezlivosť, ale s odpoveďou sa neponáhľa. Akoby prešla celá večnosť, kým konečne otvorí ústa:

„Šarlátová garda prijíma, Mare Barrow.“

Potrebujem všetko sebazaprenie, aby som od radosti nevyskočila zo stoličky. Ale niečo vo mne sa zasekne a nedovolí mi usmiať sa.

„Očakávam teda plnú sumu v hodnote zodpovedajúcej tisíc korunám,“ pokračuje Farley.

Takmer mi vyrazí dych. Aj Will vyzerá prekvapene a nadvihne husté obočie, až mu zmizne v ofine. „Tisíc?“ vypadne zo mňa. Nikto v Pilótach nemá toľko peňazí. Za to by moja rodina mala celý rok čo jesť. Vlastne veľa rokov.

Ale Farley ešte neskončila. Pripadá mi, akoby si to užívala: „Zaplatiť môžeš papierovými poukážkami, tetrarchovými mincami alebo urobíme výmenný obchod. Suma je, samozrejme, za kus.“

Dvetisíc korún. Poklad. Naša sloboda má cenu pokladu.

„Tvoj náklad bude vyzdvihnutý pozajtra. Dovtedy musíš zaplatiť.“

Ledva dýcham. Mám necelé dva dni na zhromaždenie bohatstva, aké som nenazbierala za celý život. To sa nedá.

„Prijímaš podmienky?“

„Potrebujem viac času.“

Potrasie hlavou a nahne sa dopredu. Cítim z nej pušný prach. „Prijímaš podmienky?“

Je to nemožné. Je to bláznovstvo. Je to naša jediná šanca.

„Prijímam podmienky.“

*

Kráčam v tieni a blate domov a cestu ani nevnímam. Moja myseľ pracuje na plné obrátky, keď premýšľam, čo by stálo za to ukradnúť, aby sa to aspoň trochu priblížilo Farleyinej cene. V Pilótach také niečo určite nie je.

Kilorn na mňa stále čaká v tme a vyzerá ako stratený malý chlapec. Hádam ním aj je.

„Zlé správy?“ Hlas sa snaží udržať pokojný, no aj tak sa mu trasie.

„Podsvetie nás odtiaľto môže dostať,“ kvôli nemu sa pri vysvetľovaní snažím pôsobiť pokojne. Dvetisíc korún môže byť pokojne cena kráľovského trónu, ale tvárim sa, že je to nič. „Ak sa to niekomu môže podariť, tak nám. My to dokážeme.“

„Mare,“ jeho hlas je studenší ako zima, ale prázdny výraz jeho očí je ešte horší, „je koniec. Sme stratení.“

„Ale ak sa nám…“

Schmatne ma za ramená a silno ma stisne. Nebolí to, ale aj tak ma to vyľaká. „Nerob mi to, Mare. Nekŕm ma planou vierou, že existuje únik. Nedávaj mi zbytočnú nádej.“

Má pravdu. Je kruté dávať nádej tam, kde by žiadna byť nemala. Iba ju to zmení na sklamanie, zatrpknutosť a zlosť: všetky veci, ktoré život ešte väčšmi sťažujú.

„Nechaj ma prijať to. Možno… Možno si to konečne poskladám v hlave, riadne sa vycvičím a budem mať v boji šancu.“

Rukami nájdem jeho zápästia a silno ich stisnem. „Hovoríš, akoby si už bol mŕtvy.“

„Možno som.“

„Moji bratia…“

„Tvoj otec sa uistil, aby vedeli, čo majú robiť dávno predtým, než odišli. A nie je na škodu, že sú obrovskí ako dom.“ Nasilu spraví grimasu, aby som sa zasmiala. Nefunguje to. „Som dobrý plavec a námorník. Na jazerách ma budú potrebovať.“

Až keď ma objíme, uvedomím si, že sa trasiem.

„Kilorn…“ zamrmlem mu do hrude. Ale ďalšie slová nenasledujú. Mala som byť na jeho mieste. Ale aj môj čas sa rýchlo blíži. Môžem len dúfať, že Kilorn prežije dosť dlho, aby som ho ešte stretla v kasárňach alebo zákopoch. Možno potom nájdem tie správne slová. Možno potom pochopím, čo cítim.

„Ďakujem ti, Mare. Za všetko.“ Prirýchlo sa odtiahne.

„Ak budeš šetriť, budeš mať dosť, kým po teba príde légia.“

Len kvôli nemu prikývnem. Ale nemám v úmysle nechať ho bojovať a umrieť osamote.

Keď si konečne ľahnem na matrac, uvedomím si, že dnes v noci nezaspím. Musí byť niečo, čo môžem spraviť, a prídem na to, aj keby som nad tým mala premýšľať celú noc.

Gisa v spánku jemne zakašle. Dokonca aj podvedome sa správa ako dáma. Niet divu, že medzi Strieborných tak zapadla. Má v sebe všetko, čo majú na Červených radi. Je tichá, ochotná a skromná. Je dobre, že sa s nimi vybavuje práve ona, keď tým nadľudským hovädám pomáha vyberať hodváb a drahé látky na šaty, ktoré si oblečú raz. Vraví, že človek si zvykne na sumy, ktoré za také zbytočnosti ponúkajú. A vo Veľkej záhrade, na trhu v Letohrade sú ceny desaťnásobné. Spolu so svojou majsterkou Gisa zošíva z čipiek, hodvábu, kožušiny a dokonca z drahokamov nositeľné umelecké diela pre striebornú elitu, ktorá všade nasleduje kráľovskú rodinu. Nazýva to sprievodom – nekonečný rad nadutých pávov, z ktorých jeden je pyšnejší a komickejší ako druhý.

Dnes v noci sa mi hnusia väčšmi ako inokedy. Pančuchy, ktoré zahadzujú, by pravdepodobne stačili, aby pred náborom zachránili mňa, Kilorna a polovicu dediny.

Druhýkrát za túto noc udrie blesk.

„Gisa, vstávaj,“ zašepkám. Dievča spí ako zabité. „Gisa.“

Otočí sa a zašomre do vankúša: „Niekedy by som ťa zabila.“

„No to je krásne. A teraz vstávaj!“

Oči má ešte zavreté, keď skočím a pristanem na nej ako mačka. Skôr než začne kričať a zapletie do toho mamu, jej položím ruku na ústa. „Len ma počúvaj, to je všetko. Nič nevrav, len počúvaj.“

Niečo mi hovorí do ruky, ale zároveň pokýve hlavou.

„Kilorn…“

Zapýri sa, sotva ho spomeniem. Dokonca sa zachichotá a to nikdy nerobí. Ale na jej školácku zamilovanosť nemám čas.

„Prestaň, Gisa,“ trhane sa nadýchnem, „Kilorn bude rukovať.“

A smiech je preč. Nábor pre nás nie je žiaden vtip.

„Našla som spôsob, ako ho odtiaľto dostať a zachrániť pred vojnou, ale potrebujem tvoju pomoc.“ Bolí ma to povedať, ale nejako sa mi podarí tie slová vysloviť: „Potrebujem ťa, Gisa. Pomôžeš mi?“

Ani nezaváha a ja cítim, ako veľmi svoju sestru ľúbim.

„Áno.“

*

Je dobré, že som nízka. Inak by mi Gisina zvyšná uniforma nepadla. Je hrubá a tmavá a vôbec sa nehodí na letné slnko. Gombíky a zipsy vyzerajú, že sa v horúčave uvaria. Batoh na chrbte sa mi stále nakláňa a mám čo robiť, aby ma hmotnosť látok a nástrojov na šitie neprevážila. Gisa má vlastný batoh a náradie na šitie, ale nezdá sa, že by ju nejako zaťažovali. Je navyknutá na ťažkú prácu a ťažký život.

Väčšinu cesty sa plavíme proti prúdu a tlačíme sa medzi vrecami pšenice na bárke dobráckeho sedliaka, s ktorým sa Gisa pred rokmi spriatelila. Ľudia jej tu veria tak veľmi, ako mne nikdy veriť nebudú. Sedliak nás s úsmevom vypraví neďaleko riedkeho chvosta karavány obchodníkov, ktorí mieria do Letohradu. Zamiešame sa medzi nich a smerujeme k Záhradnej bráne, ako jej hovorí Gisa. Žiadne záhrady nevidno. Samotná brána je navyše vyrobená z trblietavého skla, ktoré nás oslepí ešte skôr, než môžeme vojsť. Ostnatý múr vyzerá postavený z rovnakého materiálu, ale pochybujem, že kráľ Strieborných by bol taký sprostý a skrýval sa za hradbami zo skla.

„To nie je sklo,“ vraví Gisa, „alebo aspoň nie celkom. Strieborní vymysleli spôsob, ako zahriať diamant a zmiešať ho s inými minerálmi. Je to celkom nepreniknuteľné. Neprerazí to ani bomba.“

Diamantové múry.

„Zdá sa, že sú potrebné.“

„Hlavu maj sklonenú a nechaj hovoriť mňa,“ šepne.

Držím sa jej za pätami s očami zavŕtanými do cesty, na ktorej odrazu popraskaný čierny asfalt nahradia dlaždice z bieleho kameňa. Sú také hladké, že sa takmer pošmyknem, no Gisa ma chytí za rameno a pomôže mi udržať rovnováhu. Kilornovi by to problém nerobilo, nie s jeho námorníckymi nohami. Ale čo by tu ten robil? On sa vzdal vopred. Ale ja nie.

Ako sa blížime k bráne, žmúrim, aby som cez žiaru videla na druhú stranu. Letohrad síce žije len cez leto a opúšťa sa pri prvých mrazoch, ale je to to najväčšie mesto, aké som kedy videla. Sú tam rušné ulice, hostince, bary, domy a námestia a všetky sú otočené k obrovskému trblietavému diamantovému monštru zo skla a z mramoru. A teraz mi dochádza, odkiaľ pochádza ten názov. Do výšky tridsiatich piatich metrov sa v točitých vežičkách a mostoch vypína žiarivá Slnečná sieň. Zopár častí je akoby zámerne zatemnených, aby mali obyvatelia súkromie. Na kráľa a jeho dvor sa nemôžu sedliaci len tak pozerať. Berie to dych, zastrašuje, napĺňa srdce bázňou… A toto je iba letný palác.

„Mená,“ zavelí drsný hlas a Gisa sa zastaví.

„Gisa Barrow. Toto je moja sestra Mare Barrow. Pomáha mi odniesť zásoby pre majsterku,“ vôbec nezaváha, hovorí plynule, takmer znudene. Strážnik na mňa kývne a zložím batoh, aby sa doň mohol pozrieť. Gisa mu dá naše identifikačné karty. Obidve sú potrhané a špinavé a takmer rozpadnuté, ale postačia.

Muž, ktorý nás kontroluje, musí Gisu poznať, lebo do jej karty len letmo nazrie. Moju skúma dôkladne a chvíľu dokonca lieta pohľadom z fotky na mňa. Napadne mi, či to nie je zariekavač a nečíta mi myšlienky. V takom prípade by sa moja malá exkurzia veľmi rýchlo skončila, a to pravdepodobne slučkou okolo krku.

„Zápästia,“ vzdychne, keď ho už vážne nudíme.

Najprv nerozumiem, ale Gisa bez zaváhania vystrčí pravú ruku. Napodobním ju a natiahnem ruky k strážnikovi. Ten nám dá na ruky pár červených pút. Sťahujú sa, až nám celkom natesno oblapia ruky – sama si ich dole nedám.

„Pohyb,“ povie strážnik a lenivo mávne rukou. V jeho očiach nie sú dve mladé dievčatá žiadnym nebezpečenstvom.

Gisa kývne hlavou na poďakovanie, ale ja nie. Odo mňa si ten človek nezaslúži ani gram uznania. Brány sa dokorán otvárajú a my vkročíme dnu. Až v ušiach cítim, ako mi búši srdce a prehlušuje zvuky Veľkej záhrady. Kráčame do iného sveta.

Trh, ako je tento, som v živote nevidela. Všade sú kvety, stromy a fontány. Červených je málo a behajú hore-dolu, vybavujú a predávajú vlastný tovar. Všetci sú označení červenými putami. Strieborní, samozrejme, putá nenosia, ale aj tak ich ľahko poznať. Sú ovešaní drahokamami a drahými kovmi. Na každom z nich je hotový poklad. Stačí sa raz načiahnuť a môžem ísť domov, lebo budem mať dosť peňazí. Všetci sú vysokí a chladní a hýbu sa s pomalou eleganciou, akú Červení nemôžu napodobniť. Jednoducho na taký pohyb nemáme čas.

Gisa ma vedie popri pekárni s koláčmi posypanými zlatom, obchodníkovi s pestrofarebným ovocím, aké som v živote nevidela, a dokonca zverinci plnom divých zvierat, aké by som si nedokázala ani predstaviť. Malé dievča, podľa šiat Strieborná, kŕmi kúskami jablka bodkované zviera pripomínajúce koňa, ibaže má dlhokánsky krk. O pár ulíc ďalej sa všetkými farbami dúhy skvie šperkárstvo. Hlavu by som mala mať poslušne sklonenú dopredu, ale nemôžem od okolia odtrhnúť zrak. Akoby samotný vzduch pulzoval životom.

Práve keď mám dojem, že nemôže existovať úžasnejšie miesto od tohto, lepšie sa pozriem na Strieborných a spomeniem si, kým vlastne sú. Malé dievčatko – telekinetička – dvíha jabĺčko desať stôp do vzduchu, aby nakŕmila dlhokrké zviera. Kvetinár prejde rukou po bielych kvetoch v kvetináči, ktoré náhle začnú rásť a omotajú sa mu okolo lakťov. Samozrejme, že je to florián, ten, čo ovláda rastliny a zem. Pri fontáne sedí pár nýmf, ktoré zabávajú deti lietajúcimi vodnými guľami. Jedna z nich má oranžové vlasy a nenávistné oči, aj keď okolo nej lietajú deti. Po celom námestí si všetky druhy Strieborných žijú svoje nezvyčajné životy. Je ich tak veľa a každý z nich je majestátny, podivuhodný a mocný a celkom mimo sveta, ktorý poznám.

„Takto žije tá druhá polovica,“ zamrmle Gisa, keď vycíti môj úžas, „je toho dosť, aby jednému prišlo zle.“

Premkne ma pocit viny. Vždy som Gise závidela jej talent a privilégiá, ktoré jej dáva, ale nikdy mi nenapadla cena, ktorú za to platí. V škole veľa času nestrávila a v Pilótach má málo kamarátov. Keby bola obyčajná, mala by ich veru veľa. Smiala by sa. Namiesto toho štrnásťročné dievča nádenníči s ihlou a niťou, nakladá si na chrbát budúcnosť celej rodiny a to všetko po krk vo svete, ktorý nenávidí.

„Ďakujem, Gee,“ zašepkám jej do ucha a vie, že tým nemám na mysli len dnešok.

„Tamto je Sallin obchod, ten s modrou strieškou.“ Ukáže do bočnej uličky na malý obchodík učupený medzi dvoma kaviarňami. „Budem tam, ak ma budeš potrebovať.“

„Nebudem,“ chvatne odpoviem, „aj keby sa to pokazilo, nezatiahnem ťa do toho.“

„Dobre,“ chytí ma za ruku, „buď opatrná. Je tu dnes rušnejšie ako zvyčajne.“

„Viac miesta pre úkryt,“ odpoviem s úškrnom.

Ale jej hlas je vážny: „Aj viac strážnikov.“

Naďalej sa rozprávame a sme stále bližšie k momentu, keď ma nechá samu na tom prazvláštnom mieste. Keď Gisa konečne sníme z môjho chrbta batoh, prepadne ma chvíľková panika. Sme pri obchode.

Aby som sa upokojila, vravím si popod nos: „S nikým sa nerozprávaj, nikomu sa nedívaj do očí. Stále kráčaj. Vyjdi rovnako, ako si vošla – Záhradnou bránou. Strážnik ti odstráni červené putá a pôjdeš ďalej.“ Ako rozprávam, Gisa prikyvuje s očami široko otvorenými, plnými starostí a možno dokonca nádeje. „Domov je to desať míľ.“

„Domov je to desať míľ,“ odpovie ako ozvena.

Zo všetkého najviac si teraz prajem, aby som mohla ísť s ňou. Sledujem, ako sa stráca pod modrou strieškou. Dostala ma až sem. Teraz som na ťahu ja.

Kapitola

štyri

Pozorovať dav ako vlk pozoruje čriedu oviec. Robila som to tisíckrát predtým. Hľadať pomalé, slabé ahlúpe jedince. Akurát, že teraz sa ja cítim ako korisť. Mohla by som naraziť na svižníka, ktorý by ma chytil za pol úderu srdca. Alebo zariekavača, ktorý by ma dokázal vycítiť na míľu ďaleko. Ak sa niečo pokazí, aj to malé dievča sjablkom ma ľahko odhalí. Musím teda byť rýchlejšia, bystrejšia ahlavne musím mať viac šťastia ako kedykoľvek predtým. Desí ma to, ale našťastie si nikto nevšíma ďalšieho červeného sluhu, ďalší hmyz pobiehajúci bohom pod nohami.

Najviac ma trápia čierne videokamery ukryté vkvetináčoch aalejach. Doma je ich len zopár – na strážnej stanici avaréne –, ale tu sú všade. Priam počujem, ako zunia vjasnej výstrahe: díva sa tu aj niekto iný.

Samotná Sieň na mňa vrhá lesklý tieň aznova sa pristihnem, ako zízam vnemom úžase. Vytrhne ma zneho dunivý zvuk. Spočiatku pripomína ten, ktorým sa začínajú zápasy varéne, ale tento je iný. Nižší aakýsi ťažší. Bez rozmýšľania sa otočím kjeho zdroju.

Vo vedľajšom bare všetky obrazovky prepnú na rovnaké vysielanie. Dokonca aj Strieborní sa zastavia amlčky ich sledujú. Na obrazovke sa objaví kučeravá blondína, jednoznačne tiež Strieborná. Číta zpapiera avyzerá vydesene.

*

Table of Contents

Titulná strana

Kapitola jeden

Kapitola dva

Kapitola tri

Kapitola štyri