Victoria Aveyard

ČERVENÁ
kráľovná

Svet rozdelený krvou

Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © 2015 by Victoria Aveyard

All rights reserved

Translation © Slavomír Hrivnák 2016

Design © Motýľ design 2016

Cover Art © Michael Frost

Slovak edition © Vydavateľstvo Motýľ 2016

ISBN: 978-80-8164-090-2

Všetky práva vyhradené. Žiadne časti tejto knihy nie je možné použiť
či reprodukovať žiadnym spôsobom bez písomného súhlasu s výnimkou krátkych citácií obsiahnutých v kritických článkoch a recenziách.

Kapitola
jeden

Neznášam Prvé piatky. Dedina je preplnená a teraz, uprostred leta, je to to posledné, čo všetkých teší. Z môjho miesta v tieni to nie je také strašné, ale smrad tiel, čo sa potia v rannej práci, je taký silný, že pripomína skysnuté mlieko. Vzduch sa chveje horúčavou a vlhkosťou a dokonca aj v mlákach zo včerajšej búrky víria dúhové pásy oleja a mastnoty.

Trh sa vyprázdňuje a pre dnešok svoje stánky všetci zatvárajú. Obchodníci sú zaujatí a nevšímaví, takže je pre mňa ľahké obrať ich o čokoľvek. Kým skončím, vrecká mám napchaté čačkami a na cestu mám jablko. To nie je zlé na pár minút práce. Dav ľudí sa presúva a ja sa jeho prúdom dám unášať preč. Letmými dotykmi chniapem hore-dolu. Zopár bankoviek z vrecka akéhosi muža, náramok zo zápästia ženy – nič veľké. Dedinčania sú príliš zamestnaní predieraním sa skrz dav, aby si medzi sebou všimli vreckára.

Všade okolo čnejú desať stôp nad blatistou zemou domy na pilótach, po ktorých má dedina meno (Pilóty, veľmi originálne). Na jar býva dolný breh zaplavený, ale teraz je august a v dedine vládne sucho a obyvatelia trpia úpalmi. Takmer všetci sa na Prvý piatok tešia, lebo v práci a škole končia skôr. Ale ja nie. Radšej by som bola v škole a v triede plnej detí sa nič neučila.

Tak či tak tam už dlho nezostanem – blížia sa moje osemnáste narodeniny a s nimi odvod. Nie som učnica, nie som zamestnaná, takže ma pošlú do vojny ako všetkých zaháľačov. Niet divu, že nemožno zohnať prácu, keď sa každý muž, žena a dieťa snaží vojne vyhnúť.

Všetci moji bratia museli ísť do vojny, len čo dovŕšili osemnásť rokov. Všetkých troch poslali bojovať proti Jazerozemi. Jediný z nich, kto vie ako-tak písať, je Shade a ten mi posiela listy, kedykoľvek je to možné. Ostatní bratia – Bree a Tramy – sa neozvali viac než rok. Ale žiadne správy sú dobré správy. Stáva sa, že rodiny o svojich deťoch nemajú správy celé roky a z ničoho nič sa ich dcéry a synovia, ktorým udelili služobné voľno, objavia na prahu dverí, alebo sú dokonca šťastne prepustení. Väčšinou však iba príde list na tvrdom papieri s kráľovskou pečaťou a krátkym poďakovaním za život vášho dieťaťa. Možno dokonca dostanete pár gombíkov z jeho roztrhanej obnosenej uniformy.

Keď Bree odišiel, mala som trinásť. Pobozkal ma na líce a daroval mi pár náušníc, ktoré sme si podelili so sestrou Gisou. Boli to sklenené kvapky s matne ružovou farbou zapadajúceho slnka. V tú noc sme si spolu prepichli uši. Keď odišli Tramy a Shade, v tradícii sme pokračovali. Teraz máme aj ja, aj Gisa v jednom uchu tri náušnice, ktoré nám pripomínajú našich bratov bojujúcich v neznámych končinách. Veľmi som neverila, že budú musieť odísť, až kým sa neobjavil legionár vo vyleštenom brnení a jedného za druhým nevzal. A túto jeseň si prídu po mňa. Už som začala šetriť – a kradnúť –, aby som mohla Gise kúpiť náušnice, keď odídem.

Nemysli na to. To vždy hovorí mama. Na armádu, na mojich bratov, na všetko. Výborná rada, mami.

Poniže ulice, na rohu ulíc Mlynská a Na pochode, dav hustne a pridávajú sa ďalší dedinčania. V dave sa motá banda detí, malých zlodejov, ktorí sa ešte len učia, ako narábať so svojimi dlhými prstami. Sú príliš mladí, aby v tom boli dobrí, a tak stráže vždy rýchlo zakročia. Normálne by deti skončili na pranieri alebo vo väzení v strážnici. Stráže sa však takisto chcú zúčastniť Prvého piatka. Uspokojili sa s niekoľkými ranami pre vodcov partičiek. Malé milosrdenstvo.

Slabý tlak na páse ma donúti inštinktívne sa otočiť. Schmatnem ruku, ktorá sa ma neuvážene snaží okradnúť, a silno ju stisnem, aby ten škriatok neušiel. No namiesto vyziabnutého decka zbadám vyškerenú tvár.

Kilorn Warren. Rybársky učeň, vojnová sirota a asi aj môj jediný priateľ. Ako deti sme sa bíjavali, ale teraz, keď sme starší – a on je o hlavu vyšší než ja –, snažím sa bitkám vyhýbať. Predpokladám, že môže byť užitočný – napríklad pre načahovanie sa k najvyšším poličkám.

„Si rýchlejšia,“ zachechce sa a strasie môj stisk.

„Alebo ty si pomalší.“

Vyvráti oči dohora a vezme mi z ruky jablko.

„Čakáme na Gisu?“ opýta sa a zahryzne do ovocia.

„Nadnes nemá priepustku. Pracuje.“

„Tak sa pohnime. Nechcem zmeškať program.“

„To by bola veľká tragédia.“

„Ale, ale, Mare,“ veselo mi pohrozí prstom,“ veď to má byť zábava.“

„Má to byť varovanie, ty magor.“

Ale on už dlhými krokmi kráča vpred a ja musím takmer bežať, aby som s ním udržala tempo. Chodí zvláštne, hojdavo. Hovorí tomu morská chôdza, hoci na mori nikdy nebol. Hádam to zapríčinili dlhé hodiny na rybárskom člne, aj keď len na rieke.

Kilornov otec bol vyslaný do vojny rovnako ako môj, no kým môj otec sa vrátil bez nohy a jedných pľúc, pán Warren sa vrátil v škatuli. Kilornova mama ušla a nechala syna, nech sa o seba stará sám. Takmer umrel od hladu, ale akosi sa stále vládal so mnou biť. Kŕmila som ho, aby som nemusela kopať do vreca kostí, a teraz, po desiatich rokoch, je stále tu. A je šťastný, že nebude musieť ísť do vojny.

Dostávame sa na úpätie kopca, kde dav hustne. Ľudia nás tlačia a štuchajú zo všetkých strán. Účasť na Prvých piatkoch je vždy povinná, pokiaľ nie ste „nenahraditeľný pracovník“ ako moja sestra. Akoby bolo obšívanie hodvábu nenahraditeľné… Ale Strieborní svoj hodváb milujú, no nie? Kusmi, ktoré zošíva moja sestra, možno dokonca podplatiť stráže. Aspoň niektoré z nich. Niežeby som o tom niečo vedela.

Čím vyššie vystúpime po kamenných schodoch na vrchol kopca, tým viac sa tiene prehlbujú. Kilorn berie schody po dvoch, až zaostávam, ale zastaví, aby ma počkal. Uškrnie sa na mňa a pohodí hlavou, aby si spred zelených očí odhrnul prameň tmavých blond vlasov.

„Niekedy zabúdam, že máš detské nohy.“

„Lepšie ako detský mozog,“ odseknem a zľahka ho plesnem po líci, keď popri ňom prechádzam. Hore schodmi ma sprevádza jeho smiech.

„Si mrzutejšia ako zvyčajne.“

„Iba neznášam tieto udalosti.“

„Viem,“ šepne, tentoraz už vážne.

Konečne sme v aréne a nad hlavami nám pečie slnko. Aréna postavená pred desiatimi rokmi je zďaleka najväčšou stavbou v Pilótach. V porovnaní s tými kolosálnymi mestskými arénami to nie je nič, ale aj tak – do výšky sa týčiace oceľové oblúky a tisíce stôp betónu – dedinskému dievčaťu to stačí, aby stratilo reč.

Stráže sú všade. Vo svojich čierno-strieborných uniformách stoja pred davom. Je Prvý piatok a tiež sa nemôžu dočkať procesie. Hoci ich nepotrebujú, všetci majú dlhé pušky alebo pištole. Všetci strážnici sú Strieborní tak, ako je zvykom, a nás Červených sa nemusia báť. Každý to vie. Nie sme im rovní, hoci na prvý pohľad to nevidno. Jediné, čo nás navonok odlišuje, je, že Strieborní stoja vzpriamene. Naše chrbty sú ohnuté prácou, neuskutočnenou nádejou a nevyhnutným sklamaním z nášho životného údelu.

Vo vnútri otvorenej arény je rovnako horúco ako vonku a Kilorn, ktorý je vždy v strehu, ma ťahá do tieňa. Nemáme sedadlá, iba dlhé betónové lavice, ale tých niekoľko strieborných šľachticov nad nami si užíva chladné pohodlné lóže. Majú tam pitie, jedlo, ľad aj v lete, čalúnené sedadlá, elektrické osvetlenie a iné vymoženosti, ktoré si ja nikdy neužijem. Strieborní si nič z toho nevážia a neustále frflú na „otrasné podmienky“. Ja by som im ukázala otrasné podmienky, len nech dostanem možnosť. Všetko, čo máme my, sú tvrdé lavice a zopár vreštiacich obrazoviek, takých jasných a hlasných, že sa to takmer nedá vydržať.

„Stavím sa s tebou, že to dnes budú zase ďalší siláci,“ povie Kilorn a hodí ohryzok jablka na podlahu arény.

„Žiadna stávka nebude,“ odpoviem. Veľa Červených na zápasoch stávkuje v nádeji, že čosi vyhrajú, aby prežili ďalší týždeň. Ale ja sa nestavím, dokonca ani s Kilornom. Ľahšie ako tie peniaze vyhrať, je ukradnúť ich zo stávkarovej peňaženky. „Nemal by si takto rozhadzovať peniaze.“

„Ak vyhrám, nie je to rozhadzovanie. Silák vždy vyhrá.“

Aspoň polovicu programu vždy tvoria zápasy silákov. Ich schopnosti a zručnosti sú pre arénu vhodnejšie než schopnosti iných Strieborných. A vidno, že sa v tom vyžívajú. Svojou nadľudskou silou si pohadzujú ostatných šampiónov ako handrové bábiky.

„A čo ostatní?“ pýtam sa a napadá mi celá škála Strieborných, ktorí by sa mohli ukázať. Telekinetici, svižníci, nymfy, floriáni, kameňáci – sledovať ich je hrôza.

„Neviem, ale dúfam, že to bude zaujímavé. Rád by som sa pre zmenu pobavil.“

Kilorn a ja nemáme na Prvé piatky celkom rovnaký názor. Nevidím nič príjemné na tom, keď sa dvaja šampióni navzájom trhajú na kusy. Kilorn sa v tom vyžíva. Nech sa navzájom zahlušia, hovorieva. Nie sú to naši ľudia.

Nechápe, o čom tie slávnosti sú. Nie je to bezduchá zábava, ktorá má Červeným uľaviť od úmornej práce. Je to chladnokrvne vypočítavé. V aréne môžu bojovať iba Strieborní, lebo iba Strieborní v nej dokážu prežiť. Bojujú, aby nám ukázali svoju silu a moc. Nie ste pre nás súpermi. Sme lepší ako vy. Sme bohovia. Toto je napísané v každom nadľudskom údere, ktorý šampióni zasadia.

A majú úplnú pravdu. Minulý mesiac som videla, ako svižník bojoval s telekinetikom, a hoci sa svižník dokázal pohybovať tak rýchlo, že ho nebolo možné zachytiť pohľadom, telekinetik ho zastavil, akoby zamrzol. Len silou mysle ho zodvihol zo zeme. Svižník sa začal dusiť, akoby ho ten druhý neviditeľnou rukou držal za krk. Keď svižníkova tvár zmodrala, zápas ukončili. Kilorn sa radoval. Stavil na telekinetika.

„Dámy a páni, Strieborní a Červení, vitajte na augustovom Prvom piatku.“ Hlásateľov hlas sa ozýva arénou a silnie, keď sa odráža od múrov. Znie znudene ako vždy a ja sa mu vôbec nečudujem.

Slávnosti kedysi vôbec neboli zápasmi, ale len popravami. Väzni a nepriatelia štátu boli odvezení do Archeonu, hlavného mesta, a zabíjaní pred očami davu Strieborných. Hádam sa im to zapáčilo, tak začali organizovať zápasy. Nie kvôli zabíjaniu, ale kvôli zábave. Tak vznikli slávnosti, ktoré sa ďalej rozšírili do ostatných miest, do iných arén a k inému obecenstvu. Nakoniec povolili účasť aj Červeným, no vyhradili im len lacné sedadlá. Netrvalo dlho a Strieborní vybudovali arény všade, dokonca aj v dedinách ako Pilóty. Účasť, ktorá bola dovtedy privilégiom, sa zmenila na povinnú. Môj brat Shade vravieval, že je to preto, lebo v mestách s arénami bola medzi Červenými menšia kriminalita, nespokojnosť a dokonca to utíšilo občasné vzbury. Strieborní už nemusia udržiavať poriadok popravami, légiami, alebo dokonca strážami; dvaja šampióni nás vystrašia rovnako účinne.

Dnes sa dvaja šampióni na túto prácu už tešia. Prvý, ktorý vstupuje na biely piesok, je predstavený ako Cantos Carros. Strieborný z Prístavnej zátoky na východe. Na obrazovke svieti jeho jasný obraz a veru mi nikto nemusí hovoriť, že je to silák. Jeho ruky sú veľké ako kmene stromov. Svaly ako povrazy a navreté žily mu napínajú kožu. Keď sa usmeje, vidím, že všetky zuby má buď polámané, alebo vyrazené. Možno sa ako malý chlapec nepohodol so zubnou kefkou.

Kilorn sa vedľa mňa nahlas teší a ostatní dedinčania revú spolu s ním. Strážnik hádže medzi tých hlučnejších peceň chleba za námahu. Naľavo odo mňa ďalší z nich podáva kričiacemu dieťaťu jasnožltý kus papiera. Poukážka na bonusový prídel elektriny. Všetko preto, aby sme sa radovali, aby sme vrieskali, aby nás donútili dívať sa, aj keď nechceme.

„To je ono! Nech vás počuje!“ zaťahuje pomaly hlásateľ a do hlasu vtláča toľko nadšenia, koľko dokáže. „A tu máme jeho protivníka. Priamo z hlavného mesta – Samson Merandus.“

Oproti hore svalov vyzerá druhý bojovník bledo a ufúľane, ale jeho brnenie z modrej ocele je prvotriedne vyleštené. Pravdepodobne je to akýsi druhotriedny šľachtic, ktorý sa snaží vydobyť si v aréne rešpekt. Hoci by sa mal báť, je nezvyčajne pokojný.

Jeho priezvisko znie povedome, ale na tom nie je nič zvláštne. Mnohí Strieborní sú zo slávnych rodov, ktoré majú tucty členov. Rodina, ktorá spravuje Hlavné údolie, oblasť, kde bývam, patrí k rodu Welle. Guvernéra Wellea som však v živote nevidela. Údolie nikdy nenavštívi častejšie ako dvakrát ročne a nikdy sa neunúva navštíviť dedinu Červených, ako je tá moja. Raz som videla na rieke jeho čln – dlhý a štíhly, so zeleno-zlatými vlajkami. Má schopnosť ovládať prírodu, a keď prechádzal po brehu, stromy rozkvitli a z trávy vyrašili kvety. Dívala som sa na tú krásu, až kým jeden zo starších chlapcov nezačal na jeho čln hádzať kamene. Tie síce neškodne popadali do vody, ale chlapca aj tak pokarhali.

„Isto to bude silák.“

Kilorn sa zamračí na nízkeho šampióna. „Ako vieš? Aká je Samsonova schopnosť?“

„Koho to trápi? Aj tak prehrá,“ poviem posmešne a usadím sa, aby som mala čo najlepší výhľad.

Arénu zaplaví tradičné zvolanie. Väčšina ľudí sa postaví, aby mohli povzbudzovať, ale ja zostávam na protest sedieť. My sme bohovia, ozýva sa mi dokola v hlave.

„Šampióni, na miesta.“

Zaujímajú svoje miesta, každý na opačnom konci arény. V zápasoch nie sú dovolené strelné zbrane, tak Cantos vytiahne krátky široký meč. Pochybujem, že ho bude potrebovať. Samson žiadnu zbraň nevytiahne, len prsty sa mu jemne chvejú pri bokoch.

Arénou prechádza hlboký dunivý zvuk. Nenávidím túto časť. Z toho zvuku mi drkocú zuby a chvejú kosti. Pulzuje tak silno, až mám pocit, že sa vo mne niečo rozbije. Končí náhlym cvrlikavým zatrúbením. Začína to. Vydýchnem.

Od začiatku to pripomína krvavý kúpeľ. Cantos sa rozbieha vpred ako býk a víri oblaky piesku. Samson sa snaží uhnúť tak, aby sa ramenom prešmykol popri silákovi, ale ten je príliš rýchly. Schmatne Samsonovu nohu a hodí ho na opačný koniec arény, akoby bol vrece papiera. Burácanie davu prehluší Samsonov bolestný výkrik, keď sa udrie o cementový múr, ale bolesť má napísanú v tvári. Cantos je na ňom skôr, než stihne vstať, a vyhodí ho do vzduchu. Do piesku dopadne zdanlivo len kôpka polámaných kostí, ale akosi sa mu podarí vstať.

„Ako boxovacie vrece,“ smeje sa Kilorn, „len mu daj, Cantos!“

Kilorna nezaujíma peceň chleba či pár minút elektriny navyše. Neraduje sa preto. Chce vidieť krv. Krv Strieborných, striebornú krv, ako sa rozlieva arénou. Nezáleží mu na tom, že tá krv predstavuje všetko, čím nie sme, všetko, čím byť nemôžeme, všetko, čo chceme. On ju len potrebuje vidieť, aby sa mohol klamať zdaním, že sú to naozaj ľudia, že ich možno zraniť a poraziť. Ale ja tomu rozumiem inak. Ich krv je hrozba, varovanie, prísľub. Nie sme rovnakí a nikdy nebudeme.

Nie je sklamaný. Aj tí v lóžach môžu vidieť kovovú lesklú tekutinu, ktorá tečie zo Samsonových úst. Letné slnko sa odráža ako mokré zrkadlo a vytvára riečku, čo vyteká z úst a kľukatí sa po krku a poza hrudný plát brnenia.

Toto je skutočný rozdiel medzi Striebornými a Červenými: farba našej krvi. Ten malý rozdiel z nich robí silnejších, bystrejších, lepších, než sme my.

Samson si odpľuje a arénou preletí slina so žiarivou striebornou krvou. Desať metrov od neho Cantos chytí svoj meč pevnejšie, pripravený Samsona zložiť a konečne to skončiť.

„Úbohý blázon,“ zamrmlem si. Zdá sa, že Kilorn mal pravdu. Obyčajné boxovacie vrece.

Cantos vykročí s planúcimi očami a mečom nad hlavou. A odrazu uprostred kroku zamrzne, až mu z náhleho zastavenia zaštrngá brnenie. Zo stredu arény naňho prstom ukazuje krvácajúci bojovník a díva sa vražedným pohľadom.

Samson pohne prstami a Cantos kráča presne v ich rytme. Ústa má otvorené ako idiot. Akoby stratil rozum.

Neverím vlastným očiam.

Arénu naplní hrobové ticho, všetci sa v obrovskom úžase dívame na scénu dole. Dokonca aj Kilorn stratil reč.

„Zariekavač,“ vydýchnem nahlas.

V aréne som ešte nijakého nevidela – a pochybujem, že niekto iný áno. Zariekavači sú výnimoční, nebezpeční a mocní, dokonca aj medzi Striebornými. Dokonca aj v hlavnom meste. Povesti o nich sa rôznia, ale všetky sa zhodujú v jednom jednoduchom a mrazivom fakte: dokážu vám vliezť do hlavy, čítať myšlienky a ovládať vašu myseľ. A presne to teraz robí Samson. Slovami si prekliesnil cestu skrz Cantosovo brnenie a svalstvo priamo do mozgu, kde už niet ochrany.

Cantos trasľavými rukami pozdvihne meč. Snaží sa bojovať so Samsonovou mocou, ale nech je silný, aký chce, proti nepriateľovi vo svojej hlave bojovať nedokáže.

Samson ešte raz mávne rukou a na piesok vystrekne strieborná krv, keď Cantos prerazí mečom svoje brnenie a vnorí ho do vlastného brucha. Dokonca aj tu hore na laviciach počujem nechutný zvuk kovu režúceho mäso. Pomaly a bolestivo.

Obecenstvo v aréne zalapá po dychu. Z Cantosa sa valí toľko krvi, ako sme ešte nikdy predtým nevideli.

K životu sa prebúdzajú modré svetlá ohlasujúce koniec zápasu. Strieborní liečitelia bežia arénou k padlému Cantosovi. Strieborní nemajú v aréne umierať. Očakáva sa, že budú odvážne bojovať, predvádzať svoje schopnosti, postarajú sa o dobrú zábavu – ale nie, že umrú. Koniec koncov to nie sú žiadni Červení.

Strážnici sa hýbu rýchlejšie, ako som kedy videla. Medzi nimi je niekoľko svižníkov pobehujúcich hore-dolu, keď nás vyháňajú von. Nechcú, aby sme sa pozerali, pokiaľ Cantos umrie. Medzitým Samson vychádza z arény ako titan. Pohľadom skĺzne ku Cantosovmu telu a ja čakám, že sa bude tváriť ľútostivo. Namiesto toho je jeho tvár čistá, bez citu a úplne chladná. Zápas preňho nebol ničím. My sme preňho ničím.

V škole sme sa učili o svete pred tým naším, o anjeloch a bohoch, ktorí žili na oblohe a vládli zemi milými a láskyplnými rukami. Niektorí vravia, že sú to len povedačky, ale ja tomu neverím.

Bohovia nám vládnu stále. Zišli z hviezd medzi nás. A už viac nie sú milí.

Kapitola
dva

Náš dom je malý aj podľa štandardov v Pilótach, ale aspoň máme výhľad. Raz, keď dostal priepustku, postavil otec náš dom vysoko, aby sme mohli vidieť poza rieku. To bolo predtým, než sa zranil. Aj skrz letný opar je možné vidieť kusy holej zeme, ktoré boli kedysi lesom, no teraz sú už vyťažené a zabudnuté. Vyzerajú ako choroba, ale na severe a na západe sa vypínajú nedotknuté kopce ako pokojná pripomienka. Vonku je toho oveľa viac. Nad nami, nad Striebornými, nad všetkým, čo poznám.

Vyleziem po rebríku z dreva vyhladeného rukami, čo dennodenne šplhajú hore-dolu do domu a z domu. Z výšky vidím niekoľko člnov, ako sa plavia proti prúdu a hrdo nosia svoje jasné vlajky. Strieborní. Len oni sú dosť bohatí na to, aby si mohli dovoliť súkromnú prepravu. Kým oni si užívajú motorové vozidlá, honosné člny, ba dokonca súkromné tryskáče, my máme jedine vlastné nohy, alebo v lepších prípadoch kolobežky.

Člny určite smerujú do Letohradu, malého mesta, ktoré sa rozrástlo okolo letného kráľovského sídla. Gisa tam dnes bola, keď pomáhala šičke, u ktorej sa zaúča. Keď sa objaví kráľ, často chodia na tamojší trh, aby predali svoj tovar strieborným obchodníkom a šľachticom, ktorí chodia za kráľovskou rodinou ako káčatká. Samotný palác je známy ako Slnečná sieň a vraj je úchvatný. Nikdy som ho však nevidela. Nerozumiem, prečo má kráľovská rodina dve sídla, najmä ak palác v hlavnom meste je tiež dobre postavený a krásny. No ako všetci Strieborní, ani oni nekonajú podľa potreby. Ženie ich chcenie. A čo chcú, to dostanú.

Kým otvorím dvere do každodennému zmätku, pohladím vlajku na verande. Tri červené hviezdy na zažltnutej látke – každá za jedného brata – a ešte zostáva miesto. Miesto pre mňa. Väčšina domov má podobné vlajky, niektoré s čiernymi pruhmi namiesto hviezd, ako tichú pamiatku na mŕtve deti.

Vnútri sa mama potí nad platňou a mieša v hrnci polievku, zatiaľ čo otec ju pozoruje zo svojho vozíka. Gisa vyšíva pri stole a vytvára niečo nádherné, výnimočné a úplne mimo môjho chápania.

„Som doma,“ poviem len tak do vetra. Otec odpovie mávnutím ruky, mama prikývne a Gisa od svojho kusa hodvábu ani nevzhliadne.

Položím vedľa nej brašnu s nakradnutými vecami tak, aby mince zacengali čo najviac. „Myslím, že je tam dosť na otcovu narodeninovú tortu. A ďalšie batérie, dosť na celý mesiac.“

Gisa sa znechutene mračí na brašnu. Má iba štrnásť rokov, ale na svoj vek je veľmi bystrá. „Jedného dňa prídu ľudia a všetko ti zoberú.“

„Žiarlivosť ti nesvedčí, Gisa,“ napomeniem ju a ťapnem po hlave. Ruky jej vyletia k dokonalým lesklým červeným vlasom a upraví si svoj precízny drdol.

Vždy som chcela mať jej vlasy, ale nikdy som jej to nepovedala. Zatiaľ čo tie jej sú ako oheň, moje majú farbu, ktorej hovoríme riečna hnedá. Pri korienkoch sú tmavé a na konci biele, keďže nám zo stresu v Pilótach farba z vlasov rýchlo mizne. Väčšina ľudí si vlasy necháva krátke, aby šediny zakryli, ale ja nie. Páči sa mi, že mi to pripomína, že život nemá byť takýto.

„Nežiarlim,“ odvrkne a vráti sa k práci. Vyšíva ohnivé kvety. Každý z nich vyzerá ako krásny oheň na pozadí olejovočierneho hodvábu.

„To je nádherné, Gee.“ Rukou prechádzam po jednom z kvetov a užívam si dotyk hodvábu. Vzhliadne a mäkko sa na mňa usmeje, dokonca odhalí zuby. Hoci sa bijeme a hádame, viem že je mojou malou hviezdou.

A všetci vieme, že tá žiarlivá som ja, Gisa. Neviem nič, iba okrádať ľudí, ktorí dokážu vyrábať skutočné veci.

Keď sa vyučí, bude si môcť otvoriť vlastný obchod. Strieborní zo všetkých kútov budú chodiť za ňou a platiť jej za šatky, vlajky a šaty. Gisa dosiahne čosi, čo sa mnohým Červeným nepodarí, a bude mať dobrý život. Zaopatrí rodičov a dá mne aj bratom nejakú podradnú prácu, aby sme sa vyhli vojenskej službe. Gisa nás jedného dňa zachráni iba ihlou a niťou.

„Ste ako noc a deň, dievčatá moje,“ zamrmle mama a hrabne si prstami do prešedivených vlasov. Nemyslí to ako urážku, ale ako pravdivé konštatovanie. Gisa je nadaná, pekná a milá. Ja som trochu drsnejšia, ako to mama milo nazýva. Tma oproti Gisinmu svetlu. Hádam jediné, čo máme spoločné, sú náušnice ako pamiatka na bratov.

Z kúta sa ozve pískanie a otec si začne búšiť päsťou do hrude. Nie je to nič nezvyčajné, keďže má len jedny pľúca. Našťastie ho zachránil červený medik, ktorý mu zničené pľúca nahradil prístrojom, čo dýcha zaňho. Nie je to vynález Strieborných, keďže oni takéto veci nepotrebujú. Oni majú svojich liečiteľov. A tí nestrácajú čas zachraňovaním Červených, nedajbože prácou na fronte či zachraňovaním vojakov. Väčšina z nich zostáva v mestách a predlžuje život prastarým Strieborným. Liečia im pečene zničené alkoholom a podobne. A tak sme odkázaní na čierny trh s technikou a vynálezmi, aby sme si aspoň trochu pomohli. Niektoré vynálezy sú bláznivé, iné nefungujú – ale kúsok tikajúceho kovu zachránil môjmu otcovi život. Kedykoľvek sa na ten zvuk dokážem sústrediť a počujem tichý klepot, ktorý pomáha otcovi dýchať.

„Nechcem tortu,“ zamrmle. Zavadím pohľadom o jeho rastúce brucho.

„A čo chceš, oci? Nové hodinky, alebo…“

„Mare, niečo, čo ukradneš chudákovi zo zápästia, nepokladám za nové.“

Skôr než sa v Mohylovom dome rozpúta ďalšia vojna, mama stiahne polievku z platne.

„Večera je hotová.“ Položí hrniec na stôl a ovanie ma pach.

„Vonia to úžasne, mami,“ zaklame Gisa. Otec taký taktný nie je a na jedlo sa zamračí. Nechcem vyzerať neslušne a trochu polievky zhltnem. Nie je taká zlá ako obvykle, čomu sa teším. „Použila si to korenie, čo som ti priniesla?“

Namiesto prikývnutia, úsmevu a poďakovania za to, že som si to všimla, očervenie a neodpovedá. Vie, že som ho ukradla, ako aj ostatné darčeky.

Gisa nad polievkou vyvráti oči dohora, lebo už vie, kam to bude ďalej smerovať.

Mysleli by ste si, že som už zvyknutá, ale ich odmietanie ma dlávi.

Mama vzdychne a zaborí tvár do dlaní. „Mare, vieš že si to cením – iba by som chcela…“

„Aby som bola ako Gisa?“ dokončím za ňu.

Mama pokrúti hlavou. Ďalšia lož: „Nie, samozrejme, že nie. To som nemyslela.“

„Jasné.“ Som si istá, že moju zatrpknutosť cítiť na druhom konci dediny. Snažím sa zo všetkých síl, aby sa mi nezlomil hlas. „Je to jediný spôsob, ako môžem pomôcť, kým – kým odídem.“

Spomenúť vojnu je najlepší spôsob, ako utíšiť dom. Prestane aj otcovo pískanie. Mama odvráti hlavu a líca má červené od hnevu. Pod stolom ma Gisa chytí za ruku.

„Viem, že tvoje pohnútky sú správne a robíš, čo môžeš,“ zašepká mama. Dá jej veľa námahy vysloviť tie slová, ale uľavia mi.

Držím ústa zavreté a prinútim sa prikývnuť.

Vtom Gisa vyskočí zo stoličky. „Och, takmer som zabudla. Na ceste z Letohradu som sa zastavila na pošte. Bol tam list od Shadea.“

Akoby ste odpálili bombu. Mama s otcom sa načahujú po obálke, ktorú Gisa vyťahuje z kabáta. Nechám ich, nech si list podávajú a skúmajú ho. Ani jeden z nich nevie čítať, no aj tak sa snažia z papiera niečo vylúštiť.

Otec list oňuchá a snaží sa určiť zápach: „Borovica. Žiaden dym, to je dobre. Je ďaleko od Zádusu.“

Všetci si pri tej správe vydýchneme. Zádus je zbombardovaný pás zeme spájajúci Nortu a Jazerozem, kde prebieha väčšina bojov. Vojaci trávia väčšinu času práve tam, skrčení v zákopoch a odsúdení k záhube výbuchom alebo odvážnym výpadom, ktorý sa skončí masakrom. Zvyšok hranice tvorí hlavne jazero, ale ďaleko na severe leží tundra, ktorá je príliš studená a pustá, aby sa o ňu bojovalo. Otec bol pred rokmi zranený práve v Záduse, keď na jeho oddiel padla bomba. V súčasnosti je Zádus taký zničený desaťročiami bojov, že dym z výbuchov sa drží pri zemi ako neustála hmla a nič tam už nerastie. Je mŕtvy a sivý ako celá budúcnosť vojny.

Konečne mi podá list, aby som ho prečítala. Otváram ho s veľkým očakávaním toho, čo nám chce Shade povedať.

„Drahá rodina, som nažive. Pochopiteľne.“

Otec a ja sa uchechtneme a dokonca aj Gisa sa usmeje. Mama veľmi unesená nie je, hoci Shade začína každý list podobne.

„Odvolali nás z frontu, ale to už oco určite vyňuchal ako lovecký pes. Je fajn vrátiť sa do hlavného tábora. Je to tu červené ako úsvit, strieborných dôstojníkov vídať len zriedka. A bez všetkého toho dymu v Záduse môžeme konečne vidieť každým dňom jasnejšie slnko. Ale nezdržíme sa tu. Veliteľstvo nás chce preorientovať na jazerný boj a boli sme prevelení na jednu z nových bojových lodí. Stretol som medika mimo svojej jednotky, ktorý mi povedal, že pozná Tramyho a že je v poriadku. Vraj pri ústupe zo Zádusu schytal šrapnel, ale zotavil sa. Žiadna infekcia, žiadne trvalé následky.“

Mama nahlas vzdychne a pokrúti hlavou. „Žiadne trvalé následky,“ povie posmešne.

„O Breem som stále nič nepočul, ale nemám oňho strach. Je z nás najlepší a onedlho dostane priepustku po piatich rokoch. Čoskoro bude doma, mami, tak sa netráp. Nemám, čo by som ešte ohlásil, akurát, že dokážem napísať list. Gisa, nevystatuj sa toľko, hoci si to zaslúžiš. Mare, už nebuď taký grázel a prestaň biť toho Warrenovho chlapca. Oci, som na Teba hrdý. Stále. Všetkých Vás milujem. Váš obľúbený syn a brat Shade.“

Shadeove slová nás prebodávajú, ako vždy. Keď sa dosť snažím, dokonca počujem jeho hlas. Svetlá nad nami odrazu potemnejú.

„To ste nikto nezamenili tie poukážky na elektrinu, čo som vám včera dala?“ spýtam sa skôr, než svetlá zhasnú a my sa ocitneme v úplnej tme. Ako si moje oči privykajú na tmu, vidím, ako mama krúti hlavou.

Gisa zastoná: „Môžeme sa tentoraz zdržať hádky?“ Jej stolička zaškrípe, keď ju odsúva. „Idem spať. Snažte sa nekričať.“

Ale nekričíme po sebe. Zdá sa, že tak to na svete chodí – sme príliš unavení bojovať. Mama a otec odídu do svojej spálne a ja zostanem za stolom sama. Inokedy by som vyliezla von, ale teraz nemám na práci nič, okrem spánku.

Vyleziem po ďalšom rebríku na povalu, kde Gisa už chrápe. Dokáže zaspať ako nikto, do minúty je vždy ako zarezaná. Mne to niekedy trvá celé hodiny. Ľahnem si na ležadlo a k spokojnosti mi stačí ležať a držať Shadeov list. Otec mal pravdu, je cítiť borovicou.

Dnes v noci znie rieka nádherne. Poskakuje po kamienkoch pri brehu a jej zurčanie ma pomaly ukolíše do spánku. Dnes v noci ma netrápi ani stará hrdzavá chladnička na baterky, ktorá stoná tak nahlas, že ma vždy rozbolí hlava. Môj spánok však náhle preruší vtáčie štebotanie. Kilorn.

Nie. Choď preč.

Ďalšie volanie, teraz hlasnejšie. Gisa sa pomrví v postelí a zaborí hlavu hlbšie do vankúša.

Zamrmlem si zopár nadávok na Kilornovu adresu, zošmyknem sa z ležadla a zleziem po rebríku. Obyčajné dievča by o neporiadok v hlavnej miestnosti zakoplo, ale ja viem, kam stúpiť vďaka rokom praxe v unikaní pred strážami. O sekundu už zoskočím z rebríka dole a pristanem po členky v blate. Kilorn sa vynára z tieňa pod domom.

„Dúfam, že sa ti páčia monokle, lebo ti jeden hneď rada…“

Výraz jeho tváre ma umlčí.

Plakal. Kilorn neplače. Krvácajú mu hánky, určite niekde za rohom mlátil do steny. Napriek svojej povahe, napriek tomu, koľko je hodín, sa kvôli nemu začínam trápiť, ba sa oňho báť.

„Čo je? Čo sa stalo?“ Bez rozmýšľania ho vezmem za ruku. Pod prstami cítim krv. „Čo sa stalo?“

Chvíľu mu trvá, kým sa pozbiera a odpovie. Teraz sa už bojím.

„Môj majster… Spadol. Umrel. Už nie som učňom.“

Chcem zadržať vzlyk, ale nejde to. Hoci nemusí, hoci viem, čo chce povedať, pokračuje.

„Ešte nie som ani vyučený…“ zlomí sa mu hlas, „ale už mám osemnásť. Ostatní rybári majú svojich učňov. Nemám prácu. Nezoženiem prácu.“

Ďalšie slová ma bodnú ako nôž do srdca. Kilorn sa trhane nadýchne a kiežby som ho nemusela počuť.

„Pošlú ma do vojny.“