Pavel „Hirax” Baričák

NAUČ MA

UMIERAŤ 

(ukážka)

Text © Pavel „Hirax” Baričák, 2010

Obálka © Sandhinī Devi Dasi, 2016

© HLADOHLAS Group, s. r. o.

2. vydanie, Martin, 2016

ISBN 978-80-89711-58-1

Iba vám pripomínam, kto ste.

Ďakujem duši, ktorá sa so mnou párkrát prešla lesom 
a vyrozprávala mi svoj životný príbeh, 
z ktorého som časť použil do tohto románu. 
Viac by ste mi aj tak neuverili...

Hirax

1. kapitola

Bol som nechcený

Už od narodenia ma tento svet nechcel. Neustále som túžil nájsť v zemi dieru, do ktorej by som sa mohol ak nie rovno zahrabať, tak aspoň do sýtosti vyšepkať. Alebo aspoň nájsť kanál, kam by som vykydol kýbeľ plný mojej ťažoby. Samozrejme, keď chátra duša, telo nemešká. Zabudnite na to, že nájdete na svete schizofrenika v zdravom tele či obézneho bez vnútorných mindrákov. Veď nenadarmo sa hovorí, že každý neprimeraný úbytok alebo prírastok hmotnosti znamená nejaký blok či nevyriešený problém v človeku. Ja som do prvých piatich rokov môjho života prekonal dva zápaly pľúc a užil si tri zápaly priedušiek. Nemuseli ste pred spaním čítať moju zdravotnú kartu, stačilo pozorne vnímať graffiti v mojich bielkach a hneď ste vedeli, že kľúč od svojho vnútra som ešte nenašiel.

– Niekto ťa dusil. Ešte kým si bol v brušku, – povedala mi opitá dievčina o tretej nadránom. Sedela oproti mne na barovej stoličke. Snažil som sa jej nenápadne pozerať do výstrihu, ale keďže som bol slušne drinken, musel to vidieť aj dídžej spoza rohu, nieto ešte ona. Šlo mi o jej telo. No ona sa zjavne chcela rozprávať o tom, ako veľmi ma svet nechcel. „Hlúpe kecy, to už dávno viem,“ ziapal nadržaný samec vo mne. Neznášal som namotávačky, ale táto cica ma priťahovala viac ako cyklista blesk. A možno to bolo iba tými pohárikmi, čo sa v ten večer vpili do mňa.

– Kto by ma dusil, dievčatko, – povedal som a usmial sa na ňu. Poznáte ten úsmev opitých – myslíte si, že ste majster sveta, no triezvemu ostatku pripadáte ako exemplárny blb.

– Mama alebo otec. Niekto z nich si ťa neželal. Si nechcený, – vyslovila Diana a odpila si z vína. – Ale nebojkaj, mne sa ľubkáš, ja si ťa priviniem, – dodala milo a chytila ma za ruku.

– Keby som mal problémy s nechtami tak čo? Moja mama by bola korytnačka, ktorej chýbal v strave vápnik? – zľahčoval som situáciu v môj prospech.

– Nesmej sa z toho. Čítam o tom teraz knihu. Niektoré zákony neobídeš. To len ľudia sa klamú, že mocou a peniazmi zvíťazia nad všetkým. Napríklad, keď má malé dieťa ťažkosti s obličkami, sú to nevyriešené vzťahové problémy medzi jeho rodičmi. Keby si mal astmu, nechcela by ťa ani mama, ani otec. Ty si len polovičný nechcenec, – vyslovila Diana ortieľ s ľahkosťou vety: „Stratil si zmysel pre orientáciu, ja nie som bábika s plytkým ponorom.“

– Aha, – odvetil som pomaličky a zároveň spravil rukou do vzduchu šmuhu, nech mi kúdoly cigaretového dymu dovolia nazrieť Diane do očí. Celá táto debata sa totiž diala v časoch, keď ešte Európska únia neovládala Európu. Zabíjať zvieratá, ničiť prírodu a škodiť zemi sa mohlo. Len človek bol zákonom chránený jedinec, a tak sa kvôli nemu v určitých priestoroch zakázalo fajčiť. Nie, ľuďom sa legálne ubližovať nemohlo, nieto ich ešte zabíjať. Ani keby boli desať rokov na prístrojoch. „Tu zostaneš! Trp až do poslednej sekundy svojho dychu!! Moderná medicína vynašla zlepšováky, ktoré ťa udržia v polofunkčnom stave minimálne rok. Vychutnaj si pocit, akí sme humanisti! Zomieraj, usmievaj sa pritom a ďakuj doktorom, ktorí si na tebe dokázali svoje umenie!!!“

– Mami, bol som nechcený? – položil som o tri hodiny neskôr mojej mame otázku. Sedela v kuchyni pri rannej káve, z ktorej sa parilo, fajčila petru a pozerala sa nehybne do okna.

– Čo tu robíš? Prečo nie si doma? Zasa si opitý? – uvoľnila sa v nej hrádza otáznikov, ktoré som so šarmom opilca odkopol a znova predefinoval v otázku. To ma naučilo okolie. Keď uhlo s odpoveďou, prehádzal som slovosled, či použil iné slová a mieril opäť do stredu problému.

– Keď si ma čakala – otec či ty ste ma nechceli? – tackal som sa nevyzutý vo dverách kuchyne.

– Tichšie, Jakub, zobudíš otca, – preľakla sa mama.

– Júúj, aby sme ho náhodou nezobudili! – parodoval som prekvapenie. – Dvadsaťosem rokov dýcham a pýtam sa slnka, načo som tu a to všetko len kvôli tomu, že jeho päť sekúnd povlnilo. To ho nevedel z teba vybrať, keď si neželal dieťa!?! – nechcelo sa mi tíšiť hlas.

– Jakub, prosím ťa, nehovor tak, – zašepkala smutne mama.

Dal som na jej pohľad a zmĺkol. Ľúbil som ju. Ona bola tá posledná, ktorej by som ublížil.

– Áno... Otec ťa nechcel... – vyslovila ticho mama.

Ako som preglgol kyselinu, odparil sa mi krk. Hlava sa oddelila od trupu, spadla na zem a odgúľala sa k mame. Zdvihla ju a milujúco si ju pritlačila k bruchu. Prvá slza s obsahom: „Prepáč, nemôžem za to. Ja som sa ťa nevedela dočkať. Ver mi, Jakubko. Ľúbim ťa,“ spadla na moju šticu. Tie slová ma dostali do tekutej podoby. Ligot čepele pravdy sa niekam stratil. Bodaj by nie. Vnikol do môjho boku a poslal tak moju dušu na plavbu bludiskom vlastného života. Odvisol som z kríža a až po storočí ticha kvapky krvi, ktoré mi padali z úst, za mňa vyriekli:

– Aspoň že ty si prijala jeho mužskú časť... – nedokončil som. – Keby mi chýbalo sedemdesiatpäť percent energie, mám právo byť homosexuál, – zafilozofoval môj omráčený trup, kým slané kropaje výčitiek mojej mamy za otca neustále máčali moju tvár. „Áno, otec ťa nechcel,“ zopakoval nejaký cudzí hlas mamine jatrivé slová.

Izba stíchla. Mama vycítila, že som prestal počúvať, tak prestala na chvíľku hovoriť. Keď vyplela korene zdráhavosti, nadýchla sa k ďalšej otázke.

– Kde si bol? – spýtala sa môjho trupu opierajúceho sa o zárubňu. Nechcela sa znova kúpať v lávovom bazéne sĺz, tak zmenila tému. Utierala si popritom zmáčanú tvár, akoby sa bála, že kvapky duše uschnú skôr, než ich prehltne čas.

– U Diany, – odvetilo moje paralyzované telo.

– Kto je to? Preboha, Jakub, veď máš ženu, – snažila sa mama vyšplhať do môjho hniezda a zanechať tam nejakú rozumnú myšlienku.

– Jedno dievča. Iba sme sa spolu vyspali. Poznáme sa osem hodín. Je vydatá, – odvetil som štatisticky a odmlčal sa. – Betka? Mami, nemusel som sa tak rýchlo ženiť... Už sa neľúbime, – šlo to zo mňa, ako keby som sa nemal za čo hanbiť. Moju úprimnosť však živila rezignácia.

– Jakub, nemal by si sa takto správať. Nepáči sa mi, čo robíš, – pokúšala sa mi mama dohovoriť.

– Keď to takto počúvam, tak ani mne nie.

– Tak s tým prestaň. Ospravedlň sa jej a ukonči to. A s Betkou sa to spraví, musíš len veriť. Aj my s otcom sme si prežili svoje.

– Mala si sa rozviesť. V tomto byte je nábytok, koberce, hrnce, dvaja ľudia... Všetko, len nie láska medzi mužom a ženou. Ja nedokážem ísť proti svojmu vnútru. Moje ja kričalo, že sa chce dotýkať jej tela... Áno, vyzerá to tak, že ľudia tejto doby svojím egoizmom skutočne nemyslia na šťastie svojich detí, – povedal som a na chvíľku zmĺkol. – Dcéry kopírujú život svojich mám, synovia napodobňujú otcov. To nevieš? – dokončil som po pár sekundách vetu.

– Nerob z otca zasa toho najhoršieho, – vydýchla cigaretový dym.

– Nemala si mu dať. Nepočúvala by si teraz tieto moje hlúpe slová, – odvetil som. – Prepáč mi, – dodal som vzápätí.

– Ľúbim ťa, Jakubko.

– Aj ja teba, mamina, – vyslovil som, podišiel k nej, zobral si z jej lona hlavu, nastokol ju opäť na krk a objal ju.

Už od narodenia ma tento svet nechcel. Ale nevzdal som to ani po tých zápaloch horných dýchacích ciest. Keď som rozbil škrupinu a vkročil na pódium života, zakričal som na plné hrdlo, že budem tento svet milovať, aj keby ma všetci nenávideli, ohovárali a bili. Áno, zavrešťal som to tými pľúcami, ktoré boli od jedného rodiča neželané. Otca to veľmi hnevalo. Nevedel pochopiť, kde sa vo mne berie tá energia smiať sa cez plač a úprimne životu ďakovať za schytané modriny. Možno som sa nemal s tou vyrovnanosťou pred vesmírom tak chváliť, pretože môj parník istoty sa začal pomaly, ale isto potápať. Prebehlo to hladko. Ako na to teraz spätne spomínam, pripomína mi to vystúpenie jednočlenného rómskeho divadla na celosvetovom skinheadskom zraze.

2. kapitola

Človek je nekonečný masochista,
ktorý sa správa ako sadista,
no snaží sa tváriť ako budhista

S Paťom sme sa stretli na strednej škole. Hoci sme sa predtým nepoznali, hneď v prvý deň sme si sadli do tej istej lavice. On ma zoznámil s alkoholom, ja som ho učil, ako ísť na ženy. Lenže Paťo bol smoliar, trapasy sa na neho lepili ako ihličie na spadnutý chlieb s maslom. Bol jedným z tých, ktorému sa hneď rozpárala celá košeľa, keď z nej odstrihol cenovku. Tesne pred odchodom z domu sa mu na teniskách pravidelne odtrhla šnúrka a jeho okolie sa už vôbec nečudovalo, keď si trikrát do týždňa sadol na žuvačku, ktorá tam na neho vždy trpezlivo čakala. Z jednoduchej situácie vedel vyrobiť nemožnú šlamastiku, zriedkakedy tomu bolo ináč.

Kráčali sme zo súdu. Ja a môj najlepší kamarát. Obaja sme vyfasovali podmienku za ublíženie na zdraví. Zbili sme bývalého šéfa personálneho oddelenia. S príchodom ekonomickej krízy totiž musela naša malá fabrička prepustiť určitý počet ľudí. To sme ešte chápali. Takisto sme porozumeli príkazu ísť vo februári poodhŕňať spred budovy sneh. Logické, veď nasnežilo, tak odhrnieme. Dokonca sme boli milo prekvapení, keď za nami vybehol vedúci s pollitrovkou, či si nedáme panáka, keď je taká zima. Dali sme si, ale hneď na to nám dal fúkať. A to nemal robiť. Paťo sa na naňho pozrel veľmi škaredým pohľadom v štýle: „Zahrávaš sa s pokračovaním svojho osobného príbehu, nevyvolávaj vo mne mentálnu zmätenosť!“

Žiaľ, niektorí ľudia mimike tváre nerozumejú. Ten chruňo mu namiesto ospravedlnenia pred nosom neustále mával trubičkou na sondovanie alkoholu v dychu. Niektorým chujom nestačí gesto alebo vysvetlenie, niektorých chujov zastaví (aspoň na čas) len úprimne myslená nadávka či poriadna nakladačka.

Tak sme mu dali slušne do dyne. Krv zmenila sneh na ruskú zástavu, chýbal len kosák a kladivo. Aj Američania prišli na špehy, keď sa obeti mihalo toľko hviezdičiek pred očami. A prečo násilie? Nemusíte sa sociologicky hrabať v našich detstvách, vysvetlenie je jednoduché. Naše vnútra proste zareagovali primerane svojej výške.

– Koľko je hodín? – spýtal som sa Paťa, keď sme už obaja kráčali s rozsudkom vo vrecku.

– Štyri.

– To je billboard, nie hodiny. Nepoznáš znak mercedesu?

– Aha, – odvetil zarazene Paťo.

Pokrútil som od zábavy i počudovania hlavou. Ako frontový zved bol Paťo jednoducho dlhodobo nepoužiteľný.

– Iba rok na rok. Pohoda, nie? – sumarizoval som, keď som za neho v mysli roztrhal rozkaz nástupu do väzby.

– Škoda, že sme ho viac nedokopali, – povedal Paťo pokojne do krokov, nevšímajúc si moje predošlé slová.

– Tá krv nás odradila. Jedna rozbitá pera a krvi ako z prasaťa.

– Nie z prasaťa, z kokota, – opravil ma Paťo.

– Máš pravdu. Z kokota, – pritakal som.

– Počúvaj ma, ale on ti bol fest mladý... tipoval by som tak do dvadsaťpäť.

– To ho neospravedlňuje, práve naopak, – povedal som. – Už to nerieš. Pozri, tamtá je aká pekná, – hvizdol som a ukázal na druhú stranu ulice.

– Nepozeraj po iných, ty máš svoju.

– Myslíš ženu? S Betkou je to naprd... A s Dianou som spal len raz. Nerob z jednej jedličky les. Je vydatá, – povedal som. – Muž sa predsa môže pozerať po iných ženách, – dodal som ešte usmiato.

– Žena nie? – spýtal sa ma Paťo.

– Vieš, to je ako s autom. Muž sa vždy otočí za krásnym autom, no neukradne ho.

– Ale povozil by sa... – provokoval neustále Paťo.

– Aj ženy pokukujú. Tiež by chceli vyskúšať iného chlapa.

– Lenže oni skúsia iného a ak neprejde vstupnou kontrolou, vrátia sa k tomu prvému. Žena keď nemá chlapa, chce všetkých. Aj zlého, aj nedobrého bývalého, aj tyrana, aj opilca, aj zhýralca – len nech nejaký je a nie je sama. Nechápe rozdiel medzi samotou a osamelosťou, – povedal múdro Paťo.

– A keď má dvoch, tak to je pre ňu najväčšia galiba, – dodal som. – Tá Diana mi stále vypisuje.

– Celý svet ovláda chtíč. Je v jeho područí. Je to motor, čo ženie všetko dopredu, – vyslovil Paťo.

Môj kamarát si po dvoch rokoch nekontrolovateľného párenia povedal, že už nepotrebuje pekné žiačky, ale šikovnú učiteľku. Konečne bol autenticky zaľúbený. No do ženy, ktorú nemohol mať. Bola vydatá za vplyvného a bohatého muža. Ako ináč, veď sa bavíme o smoliarovi Paťovi. Napriek tomu spolu spávali. A on stále čakal. Asi na zázrak alebo na to, že ich raz niekto vymákne a ja ho potom nájdem niekde pod mostom s rozporciovanými vnútornosťami na kameňoch. Vybrať si z pamäti, že sme sa ako malí hrali v detstve s púpavovými listami a drievkami na obchod, som si vedel aj príjemnejšou cestou.

– Koľko bolesti a prúserov iba kvôli sexu. Ale tak to je, ľudí ženie pud. Lenže človek s tým stále bojuje cez nejaké hlúpe pravidlá, ktoré nerobia nič iné, len ho opäť spútavajú. Človek je nekonečný masochista, ktorý sa správa ako sadista, no snaží sa tváriť ako budhista, – povedal som.

– Ufff, to bolo zložité. To som nepochopil, – okomentoval Paťo výplod mojej múdrosti.

– Nemusíš rozumieť. Len tým neži.

– Svet je divný. Oddnes som odsúdený a pritom vo vnútri som taký dobrák, – vzdychol poloveselo Paťo.

– Zvykaj si. Svetské mlyny melú iba pre pánov a tie božie pre chudobu. Dokonca vôbec nie pomaly, ale ukrutne rýchlo. A vlastne čo sa tu vyhovárame, tu podmienku sme dostali právom.

– Jakub, niektorí ľudia majú akúsi tajnú schopnosť šíriť pohodu a úsmev. Všade, kde sa zjavia. Ty medzi nich patríš.

Zastavil som sa.

– Paťo, ľudia tejto doby nevedia ďakovať ani prijímať, ale ja ti za tieto slová z celého srdca ďakujem, – povedal som.

3. kapitola

Niet nič horšie ako nefungujúce svedomie

Sex som mal naposledy s Dianou, ale odvtedy ubehli štyri dni. Záver mojej rozmnožovacej štatistiky vyznie asi kruto, ale s mojou ženou Betkou sme sa už dva mesiace nemilovali. Nikdy som nechápal páry, ktoré na seba počas dňa vrešťali a v noci sa do seba zasúvali. Po hádke je vraj sex šťavnatejší, ale ja by som si pripadal ako zviera, ktoré si ide iba vybiť nahromadenú negatívnu energiu a nevie ju zo seba dostať čistejšou cestou.

Vždy, keď prišiel do môjho mozgu vnem, že v najbližšej minúte by pre mňa nebolo nič lepšie ako orgazmus, začal som premýšľať nad ručnou prácou. O chladný telesný bárter s vlastnou manželkou moje vnútro nijako nejavilo záujem. Nakoniec som sa však rozhodol zavolať Diane, pretože spojiť sa so skutočným ženským telom mi bolo sympatickejšie ako prepínať programy a hľadať najsympatickejšiu moderátorku s najerotickejšie pôsobiacou pušapkou vo výstrihu.

– Ahoj. Tu je Jakub. Pamätáš? – telefonoval som Diane.

– Čau. Dával si mi číslo, mám ťa uloženého. Načo sa teda predstavuješ?

– Ja si predstavujem teba... – vyslovil som romanticky.

– Hehe, to môžeš. To jediné máš dovolené, – usmiala sa Diana cez slová.

– Ako ma máš uloženého? Ako Lenku?

– Nie. Ako Mariannu. Si moja spolužiačka z výšky, to nevieš?

– Idem sa ti ospravedlniť. Mama mi nakázala, – prešiel som k novej téme.

– Ahá... Hmm, počúvam, – vyslovila Diana a bolo cítiť, že veselosť ju neopúšťa.

– Nemal som ťa v piatok zneužiť na môj egoistický sexuálny cieľ. Prepáč. Si zadaná žena.

– Už netrep. Stretneme sa? – prekvapila ma jej priamočiarosť.

– Kde je Jozef?

– On nie je Jozef, ale Matúš.

– Jozef má poobednú? – opanovala ma žartovná hluchota. V reprodukcii somarín som bol vždy neskutočne dobrý.

– Matúš má poobednú, – odvetila mi prísnym tónom Diana a tvrdosť vyslovenej vety sa skutočne dala porovnať jedine s tvrdosťou záhradného kolíka určeného na sadenie.

– Kde bývaš?

– Vravela som ti to.

– Bol som opitý.

– Áno? – zahrala sa Diana na hlúpu a smiech bol späť.

– Prídem teraz, – povedal som rozhodne nečakajúc na zápor. – Kde to bývaš?

– Pri mestských policajtoch. V tom jedinom výškovom paneláku, čo tam je. Na zvončekoch stlač Šuhajdovci a vo výťahu sedmičku, – prezradilo mi súradnice výskytu telo túžiace sa rozmnožovať.

– Začni piecť prasiatko a naraz sud piva. Do polhoďky som u teba, – ukončil som rozhovor.

Vošiel som do bytu svojej čerstvej milenky. Netvrdol mi penis, ale usadený betón na dne duše. V mojom vnútri bolo všetko: kal, chaos, špina, bolesť, prichádzajúce žlčníkové kamene, výčitky, nevynesené smeti z minulých životov, nazhromaždené semeno, bezradnosť, zavreté závory, aj tlak mrakodrapu na svoje základy. Len príjemný pocit tam akosi chýbal. Pripadal som si totiž ako zlodej. Keby som sa s ňou mal vyspať v penzióne alebo v požičanej chate, hrýzla by ma duša o niečo menej. Niet totiž nič horšie ako nefungujúce svedomie. No ešte horšie je, keď vnútorné zrkadlo kričí: „Nerob to! Je mi z teba na vracanie!!!“ Telo však ide aj tak za svojím ako bager krovinou.

Vyzul som sa a prešiel cez kuchyňu do menšej obývačky. Popri kráčaní som si kontroloval ruky, či v nich nestískam hever ako lupič. Pocit zlodeja ma totiž neopúšťal. V dlaniach našťastie nič nebolo, leskol sa na nich iba nepríjemný pot ako znak ukrižovaného svedomia. Utrel som si ruky o nohavice. Cítil som, že o chvíľu sám sebou vytriem riť celému svetu a táto skúsenosť nebola na zozname vecí, s ktorými som sa chcel niekedy chváliť svojim deťom.

Diana si sadla na gauč. Mala na sebe kratučkú červenú sukňu, z ktorej na mňa vykukla jej oholená pipinka. Bola naostro. Pohľad som neodklonil – naopak, prisadol som si k nej bližšie a rukou ju po nej pohladil.

– Máš ju peknú. Vravel som ti to už?

– Piča ako piča, – odvetila chlapsky. Keby ma niekto ovalil metrovicou, nespôsobilo by mi to taký šok ako tento slovný a dobre namierený vulgaromet. Romantika medzi nami nebola ani pri prvom stretnutí a keďže sa nenarodila, nemohla ani odísť. No vďaka slovnému okienku akoby požičaného z hory, kde chlapi rúbu stromy, sa na chvíľku stratila aj chuť na sex či hlad spoznať toto dievča hlbšie ako len sedemnásť centimetrov.

– Nie si ty v znamení Škorpióna?

– Pozrel si si môj dátum narodenia na facebooku, však?

– Nič som si nikde nepozrel, iba chodím po svete s otvorenými očami. No nervózna nástojčivosť mileneckej túžby a habkanie po životodarných tekutinách ma priviedli až sem, – vyslovil som a sám ani nevedel, odkiaľ som to vyhrabal.

– Odhoď tie lyrické rekvizity a poriadne ma pretiahni, – vyšpecifikovala Diana pravý dôvod mojej návštevy. Vyjasnilo sa mi. Na debaty o politickej situácii v Tanzánii som tam teda nebol.

Nechal som sa strhnúť fascináciou opačným pohlavím. Začali sme sa šialene bozkávať. Aj keď som si sľúbil, že dnes predohru znásobím do maxima, nevydržali sme to ani päť minút a už sme chceli byť jedno telo. Pri Diane sa jednoducho jemná hra spustiť nedala. Chcela iba sex. Tak ako ja. V tom sme mali obidvaja jasno. Lenže ona túžila po tvrdom, rýchlom a nenásytnom splynutí, ktoré som ja až do takých sadistických výšok necítil. Bola ako tigrica roky nepripustená k páreniu. Zločinecky nadržaná a pripravená ukázať mi, čo je to peklo v posteli. Hrýzla ma do krku, pier, bradaviek a keby som ju v poslednom okamžiku neschmatol za vlasy, tak mi asi odhryzne necht, prst, nohu, dušu! No i to rýchle šklbnutie za jej krásne dlhé čierne vlasy sa jej páčilo.

Len oceán bol v tom momente vlhší a nás od koitu delili len dva prsty. Vybral som ich, nahradil penisom, ktorý ju otvoril ako vedro studňu. Jej ohanbie sa rozletelo rýchlosťou jesenných kačíc, hrdelné telesné vzdychy zafarbili inak mŕtvu miestnosť. Napriek tomu, že som ju vyplnil, zostala prázdna ako zaváraninový pohár. Pripomenul som si fakt, že na zahriatie jej srdca som prikrátky. Tak som to pustil z hlavy, pretože skutočnú lásku zastavili okolnosti príťažlivosti telesného stretnutia.

Prášil som to do nej a pretvaroval sa, že to pľutie, škriabanie, bitie a ťahanie vlasov sa mi páči. Preniesol som si ju napichnutú na skamenenom úde do spálne. Do ich obrovskej spálne, v ktorej bola jedna stena pokrytá zrkadlami. V odraze som zbadal celé to naše sexuálne monštrum. Moja duša z toho záberu preľaknuto zavrešťala, no penis sa len ďalej diabolsky smial. Diana sa prehýbala ako antilopa v papuli nenažratého leva, kým moje telo do nej čoraz rýchlejšie a nenásytne prirážalo. Neviem, kto ho ovládal. Kňaz, ktorý ma birmoval, by povedal, že ma navštívil sám satan. No Osho sa len ticho usmieval, podával mi pravicu a jedným dychom dodal, že konečne pijem život prirodzenými dúškami. Len nech ten okamih prežívam každou bunkou, oslavujem a pretavím do môjho duševného rastu.

Nemal som na nich náladu. Ani na jedného. Čoraz viac ľudí okolo mňa táralo ezoterické pičoviny a mne sa z toho menila hlava na kotol lokomotívy. Túžil som sa prestrieľať k svetlu brokovnicou a keď som sa lepšie prizrel, práve sa to dialo. Na drísty šamanov nezostával čas ani priestor. Šmaril som teda ovládač do výkladu mudrlantov, obrazovka potemnela a ja som bol znova späť. V celom tom mojom zadrbanom a pokazenom živote, ktorý som vnímal vlhkým žaluďom trčiacim z lona bežne nevernej ženy.

Začal som utekať lúkou. Bezhlavo ako dieťa, ktoré sa vrátilo z chytania rýb a našlo svoj rodičovský dom v plameňoch, z ktorých akurát vynášali ohorené zvyšky otecka a mamičky. Diana bežala za mnou. Z plných pľúc som na ňu kričal otázky v snahe vyslobodiť sa: „Bili ťa v detstve? Diana, znásilnil ťa vlastný otec či brat? Mne to môžeš povedať. Do riti, krič! Pusti to ústami, nielen telom! Nestretli sme sa len tak, ver mi. Pritiahli sme sa, náhody neexistujú. Možno ti mám pomôcť práve ja. Vrav, duša stratená. Vyrozprávaj sa. Nedali ti ako dieťaťu lásku a nehu, však je to tak? Nevšímali si ťa? Žiadna pozornosť, tak je? Áno? Rev!!! Diana! Koľko duší v tebe žije a cudzopasí?! Tu ide o tvoj život!! Nedostaneš sa z toho zubami-nechtami, ale slovami-myšlienkami!! Rozprávaj, lebo ťa udusím!!!“

– Chyť ma za krk a dus ma! Prosím, – vyslovila Diana, kým počas vzdychania úspešne zalapala po dychu.

Nakoniec ma na tej lúke dobehla. Podkopla mi nohy a ja som hodil klobásu hlavou do pňa. Vytiahla z nohavičiek sekeru a rozbila ma na márne kúsky. Potom moje črepiny nahádzala do igelitky s logom Kauflandu, zaniesla si ma domov, zlepila sekundovým lepidlom a položila na poličku vedľa zaprášenej bábiky, fotky rodičov a prázdnej pokladničky. Snažil som sa vymaniť z jej vplyvu, ale nedalo sa. Satan fajčil Oshovi a ja som nevedel, koho mám poprosiť o pomoc. Zjavil sa mi môj mŕtvy braček Tiborko a ja som si okamžite sľúbil, že za ním vybehnem na spoveď. Odmietal som sa žalovať čiernym múmiám, pokým na svete ešte existovala láska.

Keď som sa živý a zdravý vrátil k autu, zistil som, že som ho nezamkol. Kľúče viseli v zapaľovaní. Otočil som sa k obloku, na sklo ktorého ešte pred pár okamihmi narážalo v sexuálnom ošiali čelo mojej milenky. Diana stála za záclonou a nenápadne mi kývala. Susedka od vedľa vešala na balkóne bielizeň. Zbadala ma, stuhla a civela na mňa. Nechápala, kam sa pozerám. Asi si myslela, že na ňu. „Pojebané sídliskové mravenisko,“ preletel mnou myšlienkový blesk.

– Mladý muž, koho hľadáte? – prehovorila nečakane, no milo tetuša. Dianina hlava vo vedľajšom obloku zmizla. „Hlúpa, mohla si pokojne zostať. Aj tak ťa nemohla vidieť,“ napadlo mi.

– Koho hľadáte?! – násobila drámu už menej milým hlasom suseda.

– Seba, – šepol som, otočil sa a strčil si prsty do hrdla.

Snažil som sa z toho celého bizarného sveta vyvracať, no nič zo mňa nešlo. Iba divné zvuky pripomínajúce nárek. Tipoval som to na dušu.