Date: 2016-01-18T23:00:00+00:00
Description: Dominik Dán – Krev není voda
Publisher: Slovart
Rights: Copyrighted

Dominik Dán

Krev není voda

Elektronická kniha

Text © Dominik Dán 2015

Published by arrangement with DANNKAS, spol. s r. o.

Translation © Josef Šmatlák 2016

Czech edition © Nakladatelství Slovart, spol. s r. o., Praha 2016

ISBN 978–80–7529–177–6

Všechna práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována nebo využita žádným způsobem a žádnými prostředky, elektronickými nebo mechanickými, včetně fotokopií, nebo zaznamenána do informačních systémů bez předchozího písemného souhlasu vydavatele.

Město, příběh a všechny osoby v této knize
jsou smyšlené a jakákoliv podobnost se skutečnými
událostmi je čistě náhodná, přestože mohou
leckomu připadat jaksi povědomé…

Tibi et igni.

Tobě a ohni.

(Tj. přečti a spal.)

Věnuji vnučce Katce.

Za odborné rady a neocenitelnou pomoc děkuji MUDr. Ivetě Čierné, Ph.D., Zuzaně Hanzlovičové, Mgr. Michalu Ondrkalovi, JUDr. Alexandrovi Nejedlému, Vladimíru Matouškovi, Michalu Nemcovi, MUDr. Denisu Valentovi, Ph.D., MUDr. Jaromíru Chorváthovi, MUDr. Dušanu Rapošovi, CSc., MPH.

Prolog

LÉTO 1992

Muž s neobyčejně modrýma očima a nezvykle blonďatou kšticí kouřil třetí cigaretu. Seděl v zastrčeném koutě parku na lavičce zadkem na opěradle jako puberťák a boty tam, kde obvykle sedávají důchodci. Teď v noci o půl třetí tu však nebyl žádný, jenž by ho napomenul – sem se v tuto noční hodinu neodvážili ani ti, co nemohli spát. Do tohoto městského parku se vlastně neodvážil v noci nikdo, dokonce i policejní hlídky tu končily v deset hodin.

Usmíval se, v mysli hodnotil průběh končícího dne. Byl to den mimořádně úspěšný. Muž patřil k lidem, jejichž pracovní doba končí dlouho po půlnoci. Vydatně šlukl, opět vytáhl ze zadní kapsy riflí štůsek bankovek a přepočítal je už bůhví pokolikáté a vrátil zpět do kapsy. Den byl mimořádně úspěšný. Kéž by i ten další byl stejně úrodný.

Slušný pakl za takovou blbost, a přitom se nijak zvlášť nenadřel. Ale proč by na to ještě myslel, na debila, co tak velesnadno pustil prachy. Znovu se usmál, máchl rukou, šlukl, odcvrnkl nedopalek a pohlédl na hodinky na zápěstí.

Nejvyšší čas zalézt do kanafasu a připravit se na novou šichtu.

Za svými zády zaslechl šramot, po něm tlumené hlasy a ty sílily. Dva hlasy, jeden hlubší, druhý vyšší.

Seskočil z lavičky a skrčil se. Dosud nic neviděl. Za lavičkou rostly vysoké keře, kromě nich tu byly stromy, asfaltové chodníky, lavičky a tma. Těch pár skomírajících lamp nepočítal, nikdo je nepočítal, ani městská správa parků, proto byly v tak ubohém stavu. Skomírala každá třetí.

Muž se podřepmo odplížil za strom. Pořád nic neviděl. Odplížil se za další, silnější strom, a dobře udělal. Keře se rozhrnuly a na jeho lavičku dosedl chlápek v krátkých riflích a černém triku. Na hlavě bujný porost v barvě trika. Sedl si stejně jako on, na opěradlo.

„Skončila si?“

Muž s neobyčejně modrýma očima konečně uslyšel, o čem se baví.

„Skončila si? Patnáct litrů tenhle tejden neschrastíš, ani když sjedeš ty dva dědky, tak sklapni a koukej hulit! Že sme kámoši, tak ti pětikilo sundám, ale čtrnáct a půl litru tenhle tejden navalíš!“

„A jak, když necálovali? A že mi sundáš pětikilo? Za takovou fangli na tebe seru!“ odbyla ho útlá dívčina s postavou školačky a okamžitě vyfasovala facku, div jí neuletěla hlava.

„Kurva!“

„To je tvoje máma!“

Vyfasovala druhou facku a její hlava letěla na druhou stranu.

„Třískej mě, jak chceš, ale hulit tě nebudu! Nechci! Už dál nejedu! Cvaknu ti, co visím, zejtra, a už mě nech bejt!“

„To nejde, holčičko, mělas prachy přinýst včera. A dostal sem co? Hovno! A jak mně chceš zejtra platit, když si švorc? Říkám ti jasně, dneska hulba, pětikilo dolů a zbytek mi cvakneš...“ zaváhal, aby zmírnil tvrdost, „do tejdne.“

„Sundáš mi litr a já ti dám zbytek do dvou tejdnů,“ oponovala dívčina, uvyklá fackám. „Budu v balíku, už na tom makám, akorát potřebuju čas!“

Muž s neobyčejně modrýma očima ukrytý za stromem se ušklíbl. On rovněž ve své profesi vyjednával, ale nedostával přes hubu. Občas dával přes hubu, to musel, ale on nedostával. Obchodní jednání dvojice na lavičce ho zaujalo. Ospalost ho přešla, najednou byl zvědav, jak ten fackovací handl dopadne.

„Tak jo, ty krávo zasraná, já ti sundám litr a zbytek navalíš do dvou tejdnů.,“ rozhodl chlápek a tím definitivně ukončil debatu.

„Tak jo,“ rezignovala dívčina. Tisícovku za orál pokládala za přijatelnou cenu.

„Tak a dělej už, vyhul mi ho!“

Chlápek si stáhl kraťasy a hned po nich i slipy. Rozhlédl se kolem dokola, ale zbytečně, v tuto noční hodinu byli v odlehlém koutě nebezpečného parku opravdu sami, na to se dalo spolehnout. Pro jistotu se ohlédl znovu, i za sebe – byli sami.

„Tak poď!“ zaklonil se, roztáhl nohy a nastavil rozkrok.

Dívčina si klekla na lavičku, rutinovaně popadla úd do ruky a párkrát zapumpovala, aby náležitě ztuhl, a teprve pak se přisála. Pohybovala hlavou současně se sevřenou dlaní. Po několika vteřinách ustala, odtáhla se a vyplivla na cestu chuchvalec slin.

„Fuj, ty prase, kdy ses naposledy sprchoval? Máš ho samej tvaroh!“

„Drž hubu!“ napřáhl ruku k facce, ale dívčina uhnula a jala se pokračovat, kde přestala.

Muž za stromem se pořád usmíval, vskutku se bavil, takové divadýlko se jednomu hned tak nenaskytne. Chlápek ho nezajímal, byl o patnáct kilo lehčí a o půl hlavy menší a určitě neměl výcvik, toho zvládne raz dva, ale dívčina byla něco jiného. Jak tak klečela na lavičce, vystrčila do světa celkem obstojnou zadničku. Figuru měla tak do školní škamny a ne na takovouhle fachu pro zralé ženské. Nemohl od její zadničky odtrhnout zrak a stále se usmíval. Něco takového neměl, už ani nepamatoval.

Přemýšlel. Nemá cenu vyrušovat dvojici v nejlepším. Jestliže na ni vyrazí teď, nečekaně, tak je překvapí a bude po všem. Chlápek se posere, ale i ta holka se lekne a už to nebude ono. Ztratí spoustu času, když bude vysvětlovat, ukecávat a možná vyhrožovat. Raději je nechá v klidu, a až ho udělá, tak vykročí na scénu. Chlápek to už bude mít za sebou, pochopí situaci a dobrovolně se zdekuje a on si pak tu kůstku podá na všechny způsoby, ne jen tak na půl huby, jak to sledoval v přímém přenosu.

Bože, takový zážitek na závěr pracovního dne! Nejdřív lehká fuška, brnkačka, pak královský honorář a teď tohle koťátko... Mohl by si kdo přát lepší předehru před zaslouženým odpočinkem?

Chlápek na lavičce zvrátil hlavu a hekl. Břicho se mu vyklenulo, prohnul se nazad jako luk. Dívčina pohotově ucukla a chlápkovo semeno jí stříklo přes rameno. Pár kapek přistálo na lemu trička na krku.

Okamžitě vyfasovala facku.

„Kdo ti dovolil ho vytáhnout z huby?“

„Na polykání sme se nedohodli, o tom sme nemluvili, ty debile!“

„Ty...“ chlápek lapal po dechu, brnělo mu ve slabinách i v hlavě, nebyl s to kloudně promluvit. Zhluboka dýchal, drtil rukama opěradlo lavičky a zuřil.

Vyčkala, až se zklidní.

„Tak dobře, ty kurvo hnusná, ale teď mi ho vopucuješ, až se bude blejskat jako diamant v královský koruně!“

„Diamant?“ užasla. „To nemáš z vlastní hlavy. Kdes to vzal?“

„Co je ti do toho? Makej, nebo ti nesundám ani floka!“

Znova se přisála k chlápkovu údu, aby ho očistila od zbytků semene.

Vtom se chlápek předklonil, popadl ji jednou rukou za vlasy zezadu, aby dívčina zaklonila hlavu a pozvedla bradu. Druhou rukou hmátl do zadní kapsy kraťasů, vytáhl cosi, přiložil ruku na dívčino hrdlo a bleskurychle jí mihnul. Udeřil ji do čela, aby ho nepostříkala krev, ale pozdě, pár kapek mu přistálo na bradě a tvářích. Surově ji kopl do prsou a dívčina se překotila nazad.

Roztáhla ruce a se zděšeným výrazem se křečovitě uchopila za krk. Pokusila se zakřičet, ale pouze zachroptěla a zachrčela. Sesula se z lavičky a dopadla na bok. Převalila se na záda, znovu na bok a zpátky na záda. Její hlavu obkroužila rudá svatozář. Její tělo sebou začalo nezvladatelně škubat.

Parkový asfalt nic nevsákne, ani vodu, ani krev, všechno se po něm rozlije jako palačinkové těsto na pánvi.

Během pár okamžiků byla krev všude. Krvácení z krčních tepen je mohutné. Ještě se převalila na bok, ještě jednou zachroptěla, nohy se ještě párkrát zaškubly a pak bylo po všem. Zemřela dříve, než si chlápek stihl zapnout poklopec.

Zapnul si poklopec, seskočil z lavičky a otřel si obličej.

„Kurvo hnusná,“ řekl mrtvole přes rameno.

Upravil se, rozhlédl kolem a vykročil do tmy.

Muž za stromem se už neusmíval. Pevně sevřel rukama kmen, až se mu pod prsty drolila kůra. Představení na lavičce ho dosud bavilo, inspirovalo a samozřejmě vzrušovalo – teď mu úsměv zamrzl. Takový konec představení by nikdo nečekal.

Během okamžiku se vzpamatoval z ohromení a uvědomil si, co se děje. Znal průběh umírání po proříznutí krčních tepen. Věděl o umírání mnohem víc než odcházející chlápek.

Zaváhal, zdali má vyběhnout, nebo ne, ale nebylo třeba, chlápek vykročil po cestě směrem k jeho stromu. Počkal, až se přiblíží k němu.

Dostal facku. Silnou, opravdovou, mužskou, jako hrom. Ani nemukl, pouze se svalil na zem. Úder ze tmy byl nečekaný a tak silný, že neudržel rovnováhu a tvrdě dopadl na záda.

„Kur...va!“ vyhrkl a převalil se na bok.

„Ne,“ ušklíbl se muž zpoza stromu. „To byla ta holka a já sem viděl, co si s ní udělal.“

Shýbl se nad obětí ležící na cestě, nacvičeným hmatem ji otočil na břicho, popadl za ruku a vykroutil ji dozadu nadoraz.

„Aúú...“ zaúpěl chlápek, „ty seš fízl?“

„Nejsem,“ odpověděl po pravdě muž s neobyčejně modrýma očima a vylovil z chlápkovy kapsy zakrvácenou břitvu.

Na cestě ležel v bolestech vrah a nad ním se skláněl člověk ještě horší než on. Lámal mu ruku a chystal se na něco horšího.

1

Listopad 1992

Žádný rok v Krauzově krátké detektivní kariéře nebyl tak těžký jako tento. Ani později, po letech, když už měl svoje odšlapáno, jak se říká mezi policajty, si nevzpomínal na žádný, který by se dal srovnat s dvaadevadesátým. Bezpečnostní analytici tvrdili, že na vině byla neuvážená porevoluční totální amnestie, protože vylidnila věznice a zalidnila ulice násilím. Krauz a jeho kolegové tenkrát nedbali bezpečnostních analýz, oni měli vlastní práce nad hlavu a daleko víc času trávili s darebáky než se svými manželkami a dětmi. Ale profíci museli vydržet i to, a že někdo ten bordel venku musí uklidit, jak řekl jejich šéf, tak uklízeli.

V březnu dopadli Ondreje zvaného Bestie a proces dokazování viny a opatřování důkazů proti dosud nejplodnějšímu masovému vrahovi v dějinách slovenské kriminalistiky trval měsíce. Mezitím se museli věnovat se stejnou vervou i novým případům, jako ubodanému důchodci, podřezané a zohavené prostitutce nebo hřebíku zatlučenému do lebky.

Hřebík v lebce, vlastně náhodný nález brutální, téměř zapomenuté vraždy, učiněný při přemísťování starých rakví na hřbitově, zaujal Krauze natolik, že se k vrahovi zvanému Rudý kapitán prokousával pomalu a postupně navzdory hrozbě fyzické likvidace své osoby. Dostal se k němu tak blízko, že se spolu jednoho dne sešli u jednoho stolu a hleděli si navzájem do očí. Nebylo to nic platné, nestihl ho zatknout, mocné postsocialistické síly tajné služby ho zlikvidovaly přímo jemu před nosem.

Vrah byl zabit, ale Krauze jeho smrt nevýslovně štvala, protože v případě Rudého kapitána se vyskytlo tolik podobně narychlo zabitých, že s tím chtěl něco udělat, něco spravedlivého, něco podle zákona, podle zdravého rozumu, jenže neudělal nic – byl sám a jich bylo moc.

Mockrát jich proti němu bylo hodně, občas to i bolelo, občas šlo o krk, ale smrt Rudého kapitána a celý jeho případ, jeden jediný zdánlivě obyčejný případ, poznačil Krauzovu profesionální dráhu nadmíru výrazně.

Kromě toho se onen rok stalo ještě cosi významného, koncem léta se v šéfově kanceláři objevil chlápek, jenž vyhlížel jako potomek španělských toreadorů, a představil se jako Jozef Fischer řečený Chosé. Zrovna probíhalo ranní rozdílení a všichni přítomní se náramně pobavili. Krauz jediný se odsunul o kousek, aby mu uvolnil místo u stolu, a podal novému kolegovi ruku na přivítanou. Takto nenápadně vznikají pevná přátelství, nezřídka na celý život...

Muži z oddělení vražd řešili jeden případ za druhým, ale kromě toho profesionálně reagovali na probíhající společenské a politické změny, což znamená, že profesionálně kašlali na to, co dva političtí nabobové trestuhodně upekli v Brně, aby rozeštvali dva blízké národy proti sobě. Nezadržitelně se blížil konec federace a proklamovaná samostatnost, chystaná na začátek nového roku, vyvolávala rozpačité úšklebky nejen mezi policajty, ale mezi všemi lidmi, jimž zbýval aspoň kousek zdravého rozumu.

Rok to byl vskutku zajímavý, hodně se událo v oddělení vražd i venku na ulici. Ký div, že se ve stínu bouřlivých událostí nenápadně a bez povšimnutí odehrál poslední federální zločin, který mohlo Krauzovo oddělení vražd legálně vyšetřovat – poté si slovenští a čeští policisté hráli už každý na vlastním písečku. Tento zločin se odehrál tak nenápadně, že si ho sotvakdo povšiml a málem zapadl prachem, leč i když nebyl bůhvíjak bestiální ani příliš komplikovaný, bylo by škoda ho přejít jen tak, protože byl pěkný – pokud se ovšem dá něco takového říct o upálení mladé ženy a jejího dítěte.

Muži z kanceláře číslo sto čtyřicet jedna se k oné bizarní vraždě dostali čirou náhodou, díky Krauzovi a jeho stykům na celém federálním území.

Vlastně se na moravské kolegy mohli klidně vykašlat, protože problém započal takříkajíc v cizině, nikoliv v jejich služebním obvodu, ale Krauz měl na Moravě přátele, kteří mu před čtvrtrokem, když stíhal Rudého kapitána, zachránili život, takže on konkrétně se na ně vykašlat nemohl. Nemohl a ani nechtěl, leč pro jistotu se zeptal svého nového parťáka – možná pro jistotu, aby si ho vyzkoušel –, zdali by do toho šel s ním. A parťák se rovněž nechtěl na Moraváky vykašlat. Krauzovi se jeho postoj líbil, parťák obstál ve zkoušce a oba dva se střemhlav vrhli do nového případu.

Tedy pardon, nikam se nevrhali. Na oddělení vražd se nikdo nikam dobrovolně nevrhá a střemhlav už vůbec ne. Chosé se povaloval v koutě v křesle, protože tam si našel svůj nový pekelec, a Krauz dopisoval hlášení z posledního výjezdu.

V kanceláři panovala pohodová podzimní atmosféra, protože ani jeden z detektivů netušil, co se právě děje za řekou Moravou...

2

Cvičení dobráků dopadlo na výbornou. Nikdo se neztratil, nikdo se nezranil, nikdo nepadl za vlast, nic nezničili ani nepoškodili, co podpálili, to i uhasili a – což je nejdůležitější – vyhrálo domácí družstvo, takže všechno dopadlo, jak to organizační výbor předem naplánoval. Dobráci neboli sbor dobrovolných hasičů z Palic u Brna pořádali listopadové cvičení dobrovolných hasičů každoročně a pokaždé se na ně hlásily nové a další obce, takže tento rok jich bylo už jedenáct. Předseda organizačního výboru se vyjádřil, že to by už stačilo, jedenáct družstev je tak akorát, a jestliže se příští rok přihlásí ještě víc, pak už se na cvičiště za vsí, hned vedle fotbalového hřiště, nevejdou. Členové organizačního výboru si otřeli pěnu z pysků a přikývli na souhlas – tím pádem bylo rozhodnuto, že okresní závody dobrovolných hasičů budou mít od příště limitovaný počet družstev a další se už neberou.

Celý hasičský mumraj vypukl v pátek dopoledne. Pátek byl pro tuto akci ideální, protože to pro každého dobrovolného hasiče znamenalo pouze jeden den dovolené. Kdyby se začínalo ve čtvrtek, museli by si chlapi vzít dva dny dovolené, kdyby ve středu, tak tři dny, protože po závodech se hodnotilo, potom znovu hodnotilo, pak se vzpomínalo, poté vychloubalo, posléze... a přitom se narazilo nějaké to štěně, nebo i padesátka, popřípadě stovka a pivo teklo proudem.

Proto byl pátek dnem ideálním, protože v pátek odzávodili a vyhodnotili, v sobotu uspořádali pro celou ves a okolí exhibici, přehlídku hasičské techniky s ukázkou zákroku na zapálenou slaměnou boudu, večer dojedli a dopili, v neděli dospali a v pondělí mohli opět v pohodě vyrazit do zaměstnání. Nikdo z dobráků takto nechyběl v práci, která je živila, déle než jeden den – prostě pátek byl jejich velký soutěžní a pohodový svátek.

„Karle, ty vole, Karle, nejezděte a eště pobuďte,“ obrátil se předseda organizačního výboru a velitel místních dobrovolných hasičů v jedné osobě na velitele soupeřů. Bylo těsně před půlnocí a velitel překypoval dobrou náladou, protože jeho hoši konečně vyhráli.

Minulý rok vyhrál Karlův tým, letos jim to domácí natřeli. Ves kypěla radostí, dobrovolný hasičský sbor byl místní chloubou. Fotbalisti se taky vyznamenali, místní rybník se vydařil, ženské jako lusk, pivo jako křen, ale hasiči, to byla špica!

„Už mosíme,“ zakroutil Karel hlavou.

„Doufám, že néste nasraný, že vyhráli naši,“ neodpustil si předseda.

„Pepane, neblbni! Přece sem ti to vyložil, už když sme došli. Jestliže nehodíme zejtra tu naši milovanou stotřicetvosmu na servis, tak nám ju do konca roku už nevemou, možná na jaře, a co teda s ňou do té doby? Jestliže nebude mít technickou kontrolu, tak sme nahraný. Je to blbě načasované, bohužel, ale nende to inak. Takže, Pepane, zlob se nebo ne, mosíme.“

„Dyk já vím,“ souhlasil předseda a opravdu svého kolegu chápal, protože on se svým sborem se rovněž potýkal s dosluhující zastaralou technikou.

Karel pohlédl na hodinky. Za tři minuty půlnoc. Nejvyšší čas. Musel dbát na to, aby se jeho hasičští hoši, zejména řidič, dobře vyspali před zítřejším těžkým dnem.

„Chlapi,“ mávl na svůj tým.

Karlovi muži, rozsazení kolem širokého hodovního stolu, pokynutím přisvědčili, že rozumějí jeho gestu.

Odcházeli neradi, protože zvěřinový guláš, pečené sele a pivko po náročné soutěži jim náramně šmakovaly, ale požitky musely protentokrát stranou, povinnost měla přednost.

Při odchodu je provázelo halekání soupeřů. Nejezděte eště, byli ste borci, projeli ste jen vo prsa vietnamské ženy, serte na to, pobuďte, dáme si do trumpety... jenže Karlovi muži museli. O techniku se musí pečovat, ta je pro každého hasiče, ať dobráka, nebo profíka, věcí života a smrti, věcí přežití, zkrátka nesmírně vážnou záležitostí.

Karel se objal s předsedou, slíbil svatosvatě, že příště to určitě vyhrají oni, Pepan se tomu bodře zasmál, poplácal svého nejvážnějšího soupeře po ramenou a muži se pomalu zvedali. Domácí vítězové je vyprovodili ven až k autům, předali jim výslužku, kterou představoval pekáč pečených vepřových žebírek a basa piva, a zamávali jim na rozloučenou.

„Pekáč a basu vrátit, je to zálohované,“ připomněl předseda.

Karlova cisterna Tatra 138 vymanévrovala z pole za fotbalovým hřištěm a následována gazíkem projela přes náves před starostenským úřadem, objela zeď oddělující školní dvůr od hlavní ulice a tou pak zamířila ven ze vsi.

Zpočátku se jelo v pohodě. Znenadání...

„Cejtím kouř, že bysme hořeli?“ Karel pokrčil nos a pohlédl ustaraně na řidiče.

„Kurva, eště dneska to mohla tahle stará mrcha vydržet,“ láteřil řidič. „Zejtra de do servisu, tak co! Já sem vám říkal, že motor je na sračku!“ Udeřil do volantu. „Fachči, stará! Aspoň domů vydrž!“

„No, já taky něco cejtím,“ přidal se hasič vedle Karla. „Cejtím, co to... Ale to néni nafta, chlapi! To nebudeme my... to...“ začal se rozhlížet kolem dokola. „Hele, tam!“ napřáhl ruku k přednímu sklu. „Támhle! Čouhněte!“

„Tak ne my,“ zajásal řidič. „Stará fachčí, má eště dobré pajšl!“

Vyjížděli ze vsi. Pohledy všech se upřely ve směru, kam ukázal kolega hasič. Poslední dům na konci vsi hořel. Vítr vanul proti nim, proto uvnitř vozu ucítili kouř dříve, než spatřili oheň.

„Brzdi! Zastav!“ zavelel Karel. Mimovolně si stoupl, aby líp viděl. „Chlapi, támhle, helejte! Poslední barák a vedle je pole. Takže idem votamtuď, nebudeme bourat vrata,“ ohlásil první zjištění v terénu a rozhodnutí. „Vem to támhle, kósek vod baráku,“ ukazoval řidičovi, „rozmotat hadice, strhněte plot a stříkejte přímo na vokna, ať se to vochladí, střecha zatím nehoří. Já pošlu gazíka zpátky pro nějakou pomoc. Máme eště ňákou vodu?“

„Jo, přes polovic.“

„Tak valíme, chlapi!“

Karel seskočil z cisterny a jal se organizovat záchrannou akci. Zavelel řidičovi, aby zajel stranou do pole a vyslal gazík nazpátek do vsi, aby zbylým soutěžícím pokazil zaslouženou zábavu.

Toto nebylo cvičení, nebyla to soutěž, tady to byla skutečnost. Tady hořel rodinný dům a možná v něm zůstali živí lidé.

Tady šlo do tuhého neboli o život a to byla jejich práce, zrovna kvůli takovýmto situacím cvičili, pro ně žili a soutěžili, a pokud se jim podaří zachránit byť jen jediný lidský život, pak Karlův tým dnes přece jen možná vyhraje opět první cenu.

3

Pondělky bývají napolicii nejhorší. Hnusný poradní den! To se konají všechny porady, šéfové jsou už odrána podráždění namaximum achrlí napodřízené síru pekelnou, ač nejsou čerty. Tedy ne všichni. Podřízení jsou chudáci, dělají, co můžou, alev pondělí ráno jim to nikdo nevěří.

„Pátek byl třináctýho, zaplaťpámbu, ženanás nic nepadlo,“ suše konstatoval Burger, když zavíral dveře kanceláře sto čtyřicet jedna aveškeré její osazenstvo komandoval naranní rozdílení.

„To máš, Edo, sice recht, ževíkend byl klid, aledneska může bejt jinak, takže nechval dne před večerem,“ napomenul ho Hanzel. „Pátek třináctýho se nám může nasrat hned dopondělka, to mi věř.“

„Neremcej anemaluj čerty nazeď,“ napomenul ho kolega nachodbě.

Oto měl pravdu, předvídal správně. Pohroma naně už čekala.

„Musíme se rozdělit,“ přivítal je šéf oddělení vražd Alexander Mayor, sotva poslední zjeho mužů zavřel dveře jeho kanceláře. Řekl to naštvaně, protože byl naštvaný.

Jeho duševní rozpoložení rozeznali detektivové podle toho, žesi přendával pero zruky doruky, co chvíli si uhlazoval dlaní vlasy autahoval dokonale uvázanou kravatu. Mimoto upřeně zíral dosešitu, kam si zapisoval denní úkoly. Nezvedl zrak anepohlédl nasvé sedící mužstvo. Nežertoval anise neusmíval. Vrčel naně sklopenou hlavou. Pouze upřeně hleděl dosešitu asoptil. Takhle se choval, když byl zlostí bezsebe. Dalo se čekat nejhorší, Hanzel měl opět pravdu.

„Celou noc jsem přemejšlel,“ svěřil se kolegům. Ti mu to věřili. Většina policajtů přemýšlí celou noc. Někteří zřídkakdy, někteří anipřes den, aleněkteří ve dne vnoci. Alexander Mayor patřil kposlední sortě. Věřili mu, žepřemýšlel pocelou noc. Vté pohnuté době mnozí znich nespali pocelou noc, anejen jednu.

„Kurva, já se...!“ vzkypěl, alezarazil se, protože mu bylo jasné, žejim je jasné, kam míří. „Poslouchejte, musíme se rozdělit,“ zopakoval amrštil perem nasešit. Hra naschovávanou ho nebavila. Narovnal se, opřel se oopěradlo apřelétl osazenstvo podmračeným pohledem. „A bude hůř!“

Nikdo nic nenamítl, nikdo nezavtipkoval, nikdo aninehlesl. Všichni se obávali, žehned zkraje týdne půjde dotuhého. Tušili, žeMayorovo rozhodnutí se jim nebude zamlouvat. Kdykoliv dorazil zředitelské porady takto naložen, jeho rozhodnutí se jim nezamlouvala, takže proč by tomu zrovna dnes mělo být jinak. Jejich tušení je nezklamalo.

Časy se pomalu anenápadně, zato jistě měnily. Porady uředitele se pomalu anenápadně, zato jistě stávaly nepříjemnějšími anepříjemnějšími. Podobnou proměnou procházely itlaky namordýře, čím dál nepříjemnější atvrdší.

Byly dva roky posametové revoluci, lidé venku se změnili jen pramálo, leč poměry nakriminálce radikálně. Počátkem devadesátých let se všechno začalo komplikovat akupit se dočím dál větší ačím dál nepřehlednější hromady. Dlouho signalizované radikální změny ve vedení policie se odehrály podle zvláštního klíče – všichni funkcionáři poskočili ostupeň výše abylo pozměnách. Funkcionářské sesle se zatřásly akatapultovaly nahoru ity, co si to nezasloužili. Anajejich místa se bohužel dostali ještě horší, budižkničemové bezschopnosti řídit avést. Neschopné funkcionáře jedné strany vystřídali diletantští funkcionáři jednoho hnutí, kteří stihli zavčasu převléct kabáty. Už se nehlásili ke straně, už velebili hnutí. Mordýři toto přechodné chaotické období, jež vypuklo krátce porevoluci, pocítili navlastní kůži, ovšem u nich nastaly problémy nejen ve vedení.

Staří harcovníci jako Burger aHanzel si pamatovali zlaté socialistické časy, kdy řešili tři vraždy doroka. Havaj, tři případy se daly řešit sjedním prstem v… anebo vedle. Jenže najednou přestala socialistická statistika platit, všechny ukazatele kriminality vyskočily vzhůru aulice kypěly násilím. Truchlivou skutečnost, žepočet darebáků naráz stoupl stonásobně, nikdo nekompenzoval stonásobným zvýšením počtu policajtů. Zůstali titíž, ati měli stonásobně víc práce. Stejně tak jejich platy nevzrostly stonásobně, ač by to určitě přijali bezváhání. Začínala zběsilá devadesátá léta as nimi svitly zlaté časy organizovanému zločinu – posvěcenému nanejvyšších místech. Ato vládních ivolebních, bai volených, jak vyšlo později najevo. Leč nikdo neposvětil zbraně mužů zoddělení vražd, přestože se naměstském ředitelství policie už zabydlel kaplan. Vyfasoval kancelář dokonce lepší, než měl sám Mayor, aleten kvůli tomu nebyl dnes naštvaný. Vlastně aninebyl naštván proto, žeho naposlední poradě pořádně sjeli – zvykal si. Byl naštvaný, protože ho stejně jako každého slušného občana štvalo, žese vulicích jeho města začalo zabíjet napočkání ajeho lidé stím nesvedli nic udělat. Nic, co by stálo zapochvalu.

„Uděláme to takhle,“ rozhodl Mayor, odrazil se odopěradla abodl hrotem pera dosešitu.

Mužům zmordparty bylo okamžitě jasné, žeje rozhodnuto. Usuzovali, žeknaštvání jejich šéfa došlo při včerejší neplánované, narychlo svolané poradě uředitele. Večer ho tam rozžhavili, on pak pocelou noc přemýšlel akombinoval ateď ráno přišel sřešením. Tož poslouchejme!

„Včera večer jsem byl namimořádné neplánované poradě uředitele...“ – no, prosím – „a dověděl jsem se, žejsme banda neschopných amatérů, diletantů astarých struktur a...“

„Takže jdeme všici docivilu, co?“ skočil mu dořeči nejstarší, protože pouze on směl.

„No,“ zajíkl se šéf, „tak daleko, Edo, určitě nezajdou, ale...“ zaváhal, „nejde nám to, to musíte uznat,“ dodal mírněji, protože Burger ho vyvedl zmíry.

„Hm, aco Bestie?“ pokračoval nejstarší suverénně – narozdíl odšéfa. „To dělali taky diletanti?“

„Edo, to bylo už před rokem!“

„To bylo letos vbřeznu ateď máme listopad, takže je to půl roku! Možná pro tebe to je UŽ půl roku, pro mě TEPRVE půl roku. Sakra, Šaňo! Nebuď jak malej jarda! Máš vlastní rozum! Ser naně, ať si hemzají, jak chtějí. Jde jim okoryta, proto hemzají. Nenech sebou vorat. Copak chce naše vrchnost? Máme se přerazit? Věděj tam nahoře vůbec, okolik případů nám zaten půlrok, co chtějí hodnotit, přibylo? Kolik grázlů se díky jejich debilním rozhodnutím motá poulicích? Vědí ti blbečkové nahoře, kolik hajzlů vypustili zLeopoldova, zIlavy abůhvíodkud ještě? Věděj vůbec, sjakou armádou gaunerů máme dnes adenně co dělat?“

„Edo...“

„A kolik lidí nám přidali?“ nedal se Burger, protože věděl, žebojuje zacelé oddělení.

„Bestie byla před půlrokem, ato je už dávno!“ odpověděl stejně energicky šéf mordýřů. „A půl roku je pro vrchnost dlouho, Edo...“

„Volové!“

„... dlouho, acos teď řek, jsem neslyšel! Alevy poslouchejte: Bestii jsme dostali, fajn, dobrá prácička, alenajednou se toho nanás valí nějak moc. Jedna vražda zadruhou...“

„To jsou tři.“

„... zadruhou. Cože?“ zarazil se šéf, protože mu dořeči skočil někdo jiný.

„Že jedna vražda zadruhou jsou akorát tři,“ zopakoval Krauz.

Mayor se naokamžik odmlčel, pochopil Krauzovu poznámku avěnoval mu vražedný pohled.

„Moh by ses, prosím tě, zdržet těch duchaplností? Aspoň dneska, prosím. Já to totiž myslím zcela vážně,“ houkl naneposlušného poddaného.

„Už mlčím,“ ucouvl Krauz, neboť iBurger poněm střelil pohledem.

„Takže pokračuju,“ upozornil Mayor shromážděné mužstvo. „Valí se to nanás ze všech stran ajá jsem si včera naporadě vyžral držkovou. Nebudu vám to opakovat, jenom závěr. Doprdele stakovým oddělením vražd, když nedokáže chytat vrahy!“

Mayor se výstražně rozhlédl popřísedících. Všichni pochopili, všichni sklopili zraky, všichni byli zticha. Mayor byl opět nakoni.

„Kapišto?“

Kapírovali auznávali. Nikdo nic nenamítal. Mordýři tu byli vskutku proto, abychytali vrahy. Vposlední době se jim nějak nevedlo. Pouze Gusta Fučíková dokázala žít déle zjednoho mrtvého, oni byli najiné lodi av jiných časech. Bestie byla minulostí.

„Tak ateď konkrétně kdo aco. Váňa aKuky!“

„Zde!“ přiznal se Váňa. Kuky takticky mlčel.

„Ta podříznutá štětka!“

„Děláme natom, šéfe, azejtra...“

„Já ti seru nato, co bude zejtra! Možná akorát míň než říďa! Už se sní prcáte odléta, akde máte pachatele?“

„Zatím furt prověřujeme její styky. Byla tady nová, nikdo ji neznal a...“

„Bylo jí sotva patnáct aněkdo jí málem uříz hlavu,“ Mayor mávl rukou, abyzastavil vodopád výmluv. Už se mu nechtělo poslouchat pořád to samé.

„Burger aHanzel!“ obrátil se nadalší provinilce. Nehlesli, takže pokračoval vmonologu. „Co ten pobodanej dědek?!“

„Co jako?“ vzepřel se Burger. Očekával konkrétní argumenty, jež mu nemohly nijak zlomit vaz, protože měl připravené protiargumenty, jaké mohly naopak zlomit krk každému. Narozdíl odVáni nesklopil uši, postavil se nazadní avyčkával.

„No dobrá,“ couvl šéf, zvážil situaci, nechtělo se mu jít dosporu snejstarším detektivem, „je to těžkej případ, já vím, aleuž jste stím mohli popojet, ne?“

„Jsme tak daleko, jak to jen šlo a...“

„Edo, drž aspoň hubu aneser mi nahlavu! Já už stím nevystačím. Už mi to nahoře nežerou! Pochopte konečně, ženěco můžu vošolíchat, něco můžu vokecat, aletaky musíme sněčím přijít, jinak nás zrušej jako neschopný kretény ajdeme šlapat chodník! Je to všem jasný?!“ Výhrůžně se rozhlédl kolem dokola.

Nebylo to jasné.

„Vy to snad nechápete? Kurva, lidi, vy to nechápete!? Panebože, proč mě trestáš?“ pokračoval mírněji. Mayor neuměl být zlým šéfem dlouho. Neuměl čispíše nechtěl přenášet atmosféru zředitelských porad nasvé lidi. „Všude nasvětě se vraždy sledujou, to víte moc dobře. Všude se snima vytahujou, všude se píše statistika, vraždy prostě frčej! Kdekdo je má vmerku! Nás taky! Podle nich se posuzuje kriminální policie, ať se vám to líbí, nebo ne. Amy co? My momentálně trčíme namístě! Čili stagnujeme! Vy stagnujete! Bestie to nespasí, nacelej rok ne.“ Přejel si rukou přes ústa, protože už prskal, apřetřel si itváře. Naokamžik se odmlčel, abyse zklidnil. „Zjebali mě tam jako Alíka ajá teď musím dokonce tejdne nablít nějakou bleskovou analýzu vzniklý situace anávrh opatření nadva měsíce dopředu, abysme se doVánoc dostali nanějaký přijatelný cifry. Řekněte mi, co jim tam asi tak mám napsat? Co asi tak vykouzlíte... ehm, vykouzlíme doVánoc? Co tam můžu nabásnit? Jaký opatření mám udělat?“

Ticho jako vhrobě.

„Šaňo...“ ozval se Burger pochvíli.

„Já vím,“ Mayor ho odmávl. „Vraždy nejsou dopravní přestupky, nedají se řešit napočkání. My navraždách neslibujeme nic dopředu, to já vím, alepřesto...“

„Přesně tak, Šaňo, nic neslibujeme, akromě toho jim řekni, želetos už máme dvanáct vražd adál už nemůžeme. My je nepácháme, my se je snažíme vyřešit, my stojíme nasprávný straně barikády, tohleto jim řekni. Ať už to tam nahoře laskavě pochopěj, ať se donás nenavážej asnažej se nám to nějak ulehčit, ať...“

Mayor zvedl ruce, jako by vnich třímal pistoli azamířil naBurgera, abyzastavil jeho litanii, poté zabořil obličej dodlaní azakomíhal hlavou ze strany nastranu, jako by se zbavoval nějaké pavučiny.

„Sklapni!“

Burger pochopil, žepláče nanesprávném hrobě, Šaňo byl najejich straně barikády abušit doněj nemělo pražádný smysl. Pokrčil rameny avzdal námitky.

„Dobrá,“ vzchopil se Mayor pochvíli. „Musíme se rozdělit,“ zopakoval už potřetí. „Víc vražd, víc dvojic. Ataky víc služeb. Budeme sloužit iodpolední šichty, inoční...“

„Šaňo!“

„… šichty. No, co je? Co chcete?! Edo, já vím, žeto je píčovina, aleabysme vrchnost nakrmili, tak musíme něco udělat!“

Burger zrudl. Zuřil. Pracoval nakriminálce už dlouho, zaněj kriminálka patřila ke špičce policie, ne nadarmo se jí říkalo královna policie. Jenže to, co se teď chystalo, to byl výsměch jejich profesi aumění.

„Edo, já nemám jinou možnost!“

„Šaňo, protivraždám přece neexistuje žádná prevence! Kčemu budeme sloužit noční šichty? Co asi tak vnoci ohlídáme? My snad máme vědět, kdese zejtra vnoci má mordovat? Můžeme si vytipovat, kdeto bude, jet tam apřekazit to? To je čistej kretenismus!“ rozpálil se Burger. „Víš, co lidí takhle vyždímáme apřes den nebudou kničemu?! Takhle vyjebat skriminální policií nadebilní šichty odpoledne ana noc, to je...“ zaváhal aschlípnul, „akorát zneužívání,“ dokončil sklesle, protože dobře věděl, žesi nepomůže, jestliže už páni nahoře rozhodli.

Nejen on, ostatní se rovněž vzbouřili, všichni začali brblat, protože zbytečné odpolední anoční služby spotřebují veškerý čas, který by se jinak dal využít naskutečné seriózní vyšetřování.

Mayor všaknemohl připustit, abyse mu ranní rozdílení dopráce vymklo zruky.

„Ticho bude!“ bouchl pěstí dostolu. „Konec diskuse!“ Bouchl ikřikl, nicméně dobře věděl, žejeho muži mají pravdu. Aoni naopak dobře věděli, žejejich šéf nemůže jinak, protože naněj tlačí shora. Mlčky vmyšlenkách se shodli anediskutovali. Ono aninebylo očem – vis mayor. „Dneska dopoledne zpracuju plán služeb,“ pokračoval šéf tónem nepřipouštějícím další polemiku, „a před fajruntem vám ho odrecituju. Říďa bude vodvázanej avy se můžete jít bodnout. Pokud jde oto rozdělení...“ vzpomněl si znovu adetektivové zastříhali ušima, co je čeká. „Richarde...“

„Copak?“ ozval se oslovený.

„Vedení rozhodlo takhle... ehm,“ odkašlal si, přestože ho vkrku nic nedráždilo. „Vyšetřovací tým naBestii se ruší rozkazem policejního prezidenta. Podle nich je všechno vyřešený. Zůstane natom akorát Ivan Canis, protože umí jazyky, aty teď budou třeba, když budeme muset intenzívně makat sNěmcema aHolanďanama. Kruce mu bude Jozef Fischer jako parťák...“ odmlčel se vočekávání protestů, ty všaknezazněly, „protože je tady novej, tak ať se přiučí. Když bude třeba píchnout při rekonstrukci, zapojíme se všichni, jak to bude třeba.“

Burger měl jiný názor nazrušení vyšetřovacího týmu, už už se chtěl přihlásit, alevzápětí se rozmyslel. Domyslel si, co měl šéf namysli, když řekl, žebudou ijiné změny. Vrchnost si prostě usmyslela, žemordýři si naBestii akorát válejí šunky, tak jim zrušili tým, abyse mohli věnovat novým vraždám. Vlastně se jim aninedivil, kdeasi měli najít nové lidi natakový nával vražd?

„Pro lidi odBestie mám novou fušku, nebojte, máme toho až nad hlavu,“ pokračoval Mayor aBurger mlčky přikývl. Věděl, žeto takhle dopadne. „Začneme pěkně popořádku, budu si psát dvojky. Burger, Hanzel budou dělat napobodaným důchodcovi adáme nato tejden, kam se sním dostanou. Váňa aKuky zamakají naté kurvě ado tejdne chci vidět nějaký výsledky. Cichý aMatovič...“

Šéf oddělení vražd mluvil srozmyslem. Všem bylo jasné, ženad dnešním plánem dumal celou noc. Každý měl svůj případ, každý dostal přidělenou práci, konkrétní úkol stermínem splnění. Všechno bylo naplánováno tak, abyse doVánoc, nejpozději dokonce roku vyřešilo pět, šest vražd aaby procento úspěšnosti poskočilo naúroveň, jež se bude vrchnosti zamlouvat. Vskutku to myslel vážně. Vskutku mu šlápli nakrk. Vskutku ho všichni chápali. Vskutku byli všichni nasraní.

Krauz nikoliv, přestože naněj se šéf obrátil hned ze začátku ajako prvního upozornil, žetým Bestie končí aon je tedy bezpráce. Seděl poslušně připraven si zapsat vše dosešitu, čekal napřidělení nového parťáka anové vraždy, alekde nic, tu nic.

„To je všecko. Rozchod! Ve tři tady umě achci vidět nějaký výsledky,“ zavelel Mayor.

Všichni vstali jako jeden muž atrousili se ke dveřím.

„Richarde...“ Mayor vyčkal, až se kancelář aspoň trochu vyprázdní.

„Co je?“

„Vydrž ještě chvíli,“ dodal mnohem tišeji amírněji, než jak vedl celé rozdílení dopráce. Pohodlně se opřel vžidli, uvolnil se, sklonil hlavu akonečky prstů si mnul čelo.

„Bodejť, vždyť čekám už odzačátku...“ ohradil se Krauz sperem připraveným zapisovat, alenedokončil, žeje náramně zvědav, co mu šéf přidělí, protože působil strašidelným dojmem aon ho nechtěl zbytečně dráždit.

Burger si sbalil fidlátka azvolna vstával, upřel tázavý pohled našéfa iKrauze, ten všakjen nechápavě pokrčil rameny aMayor se tvářil, žekaždým okamžikem očekává infarkt. Hanzel se také zvedal pomalu apřitom rentgenoval Krauze se šéfem, neboť postřehl Mayorovu proměnu, leč anion netušil, oč jde. Jemu Krauz rovněž naznačil, ženechápe, proč zrovna on má zůstat.

„Mohli byste hejbnout kostrou?“ zabručel šéf naadresu posledních loudalů.

Pochopili aodešli. Vkanceláři zůstal jen Mayor aKrauz. Detektiv hleděl upřeně našéfa apřemýšlel, co se asi bude dít. Jedno už pochopil, šéfa odrovnala nejen včerejší mimořádná porada, bylo tu ještě cosi jiného. Aleco to je, když to nebylo určeno anipro Burgerovy, aniHanzelovy uši? Neměl potuchy, kam šéf míří.

„Ríšane,“ spustil Mayor váhavě.

„Ano?“

„Abys mi rozuměl...“ soukal ze sebe šéf aznovu si nápadně odkašlal. „Abys tomu rozuměl...“

„Čemu?“ pobídl ho Krauz.

„... to zrušení... to bylo mimo nás. Otom se rozhodlo nahoře. Všichni vědí, jakej podíl natom máš ty acelá parta, abudou zato odměny jaksepatří, to se neboj. Problém je jinde. Žeprej to už stačilo, převzala to prokuratura adotáhne to dokonce. Ktomu jim stačí Canis se svejma jazykama, ostatní už nejsou potřeba. Já nejlíp vím, kolik se kdo zvás naBestii namakal...“

„Proč mi tohle říkáš?“ přerušil ho Krauz. „Já to přece všechno vím.“

Mayor zaváhal. Tudy nepovede cesta ke Krauzovi.

„Víš. Jasně, ževšecko víš. Tak dobrá,“ přikývl aodložil beztak zcela zbytečné pero, neboť už pár minut jen rozpačitě čmáral popapíře. „Máš recht! Zbytečně bych se opakoval. Chtěl jsem ti jen říct, žeto, oco tě chci požádat, nijak nesouvisí sBestií ase zrušením týmu. Abysis prostě nemyslel, žejsi zněj vypadnul jen pro to, co ti teď chci říct. Protože tys nevypadnul, tým byl zrušenej jako takovej.“

„To je mi jasný. Každej vyšetřovací tým jednou skončí.“

„Přesně tak,“ oddechl si Mayor. Dobře, žeho kolega chápe. Tápal.

„Je nějakej problém, Šaňo? Ty mi asi chceš něco říct?“ pokusil se postrčit svého šéfa, ikdyž to někdy nebývá jednoduché, obvykle to funguje naopak.

„Je,“ přiznal šéf mordýřů.

Krauz přikývl naznamení, žeje připraven naslouchat apřijmout informace, leč po„je“ nic nenásledovalo, Mayor se zasekl. Krauz si uvědomil, žejeho šéf svádí jakýsi vnitřní boj aneví, jak má začít azda vůbec.

„Je to takový...“ znovu se zasekl anevěděl kudy kam.

„Hele, Šaňo,“ Krauz ztrácel trpělivost, „já nemám páru, oco ti jde, alejestli mi ktomu nic neřekneš, tak nevím, co pro tebe mám udělat. Jestli se to týká rodiny nebo soukromí, tak já mlčím jako dub, nato se můžeš spolehnout. Jestli alemáš dojem, ženato není ten správnej čas, tak stačí říct ajá jdu ksobě dokanclu aaž...“

„Ne, ne!“ rychle ho zastavil. „Zůstaň tady, já ti věřím. Ačas už je správnej, spíš doufám, žeještě není moc pozdě.“

Krauz znovu přikývl asetrval nasvém místě. Vylovil zkrabičky cigaretu azapálil si, aniž si vyžádal svolení.

„Dej mi taky,“ Mayor napřáhl ruku.

Krauz mu podal cigaretu překvapen, neboť šéf kouřil jen zřídkakdy aposlední rok se chlubil, žepřestal, přesněji přestává, což je obvyklá výmluva kuřáků, kteří nedokážou přestat úplně.

„Díky,“ bafl Mayor alabužnicky vyfoukl kouř. „Tys byl před třema měsícema naMoravě...“ spustil konečně.

„Jo, byl. Vlétě.“

„Řešils tam toho kapitána.“

„Jo, taky jsem otom napsal ve zprávě...“

„Já vím,“ přerušil ho Mayor, „čet jsem ji. Tenkrát jsi jmenoval jednoho člověka, Václav Noska.“

„Ne, Václav Nosek.“

„Aha, Nosek... bodejť Nosek!“ vzpomenul si Mayor. „Vy jste...“ nedokončil, abymohl navázat Krauz.

A Krauz navázal. „Kamarádi. Kamarádi zHolešova, študovali jsme tam spolu nadůstojnický škole.“

„Tak tak, spolužáci... ehm,“ zajíkl se šéf.

Lezlo to zněj jako zchlupaté deky. Krauz netušil, kam Mayor míří, alejestliže se znovu přihlásily staré estébácké struktury achtějí pokračovat vboji světrnými mlýny, pak on byl skálopevně rozhodnut poslat je sMayorem někam.

„Hele, Šaňo, jestli fouká vítr odnich...“ záměrně nedořekl.

Mayor naněj chvilku nechápavě hleděl, alevzápětí se dovtípil. „Jo tak, ty si myslíš... Tak to ne! Estéčka to nejsou! Tihle už skončili, už se nebude střílet, neboj!“

„Tak vtom případě mě nešponuj avysílej.“

„Jak dobře se znáte? Jste kámoši?“

„Myslíš sVáclavem? Naposledy mi zachránil kejhák amožná ijá jemu, tak asi jsme, ne? Kromě toho mě zaved namísto, kdeberou největší štiky nasvětě, ato se hned tak někomu neukazuje, nemyslíš?“

„Může bejt, alejá nejsem rybář.“

„Takže jsme kámoši.“

„Fajn.“ Mayor rázně uhasil cigaretu akonečně se rozhodl. „Poslyš, Ríšane, stala se jedna moc nepříjemná věc. Musíš mi slíbit, žesi to necháš pro sebe...“

„Na holej pupek.“

„... což znamená, žekromě stojednačtyřicítky se otom nedoví živá duše.“

„Nikdo kromě vyvolenejch, jasan!“

Mayor ustal smasáží čela, nachýlil se nad stůl ke kolegovi azadíval se mu doočí.

„Tento...“

„Je to až tak důležitý?“

„Jenže stal se malér.“

Table of Contents

Titulní strana

1

2

3