Ukážka z elektronickej knihy

Mamám a dcéram

Aby človek vnímal čas a hovoril o ňom, musí cítiť, že sa niečo zmenilo. A musí cítiť, že v tej zmene alebo za ňou je niečo,

čo tu bolo aj predtým. Vnímanie času,

to je nevysvetliteľné spojenie premeny

a nemennosti v ľudskom vedomí.

(Peter Høeg v knihe „Až nadíde čas“)

I.

„Včera sa niečo stalo,“

ozve sa Nora, dlaňou zošuchne pomyselné omrvinky z obrusa a pomaly zdvihne hlavu. Vie, že to, čo sa stalo, je závažné, len nevie, ako takú vec priznať, hoci len pred dcérou, a ako ju definovať.

Už od rána sa na to pripravuje, s námahou ukladá jednu myšlienku k druhej, ale keď je pri druhej, tá prvá sa zahmlí a zmizne, zmizne kamsi dozadu, do iného priestoru, veď je tu toľko priestorov, že až. Čo to vlastne chcela povedať…? Niečo o tom, že všetko je iné, áno, to.

„Niečo sa zmenilo,“ povie nahlas.

„A čo, čo sa zmenilo, maminka?“

Ošetrujúci lekár sa jej včera spýtal, ako sa volá. Nora, odvetila. A aká Nora, viete? Aká Nora, aká Nora… Normálna. Eleonóra Veselovská. A viete, kde bývate? Aká je vaša adresa? Lekár po celý čas kričal. Možno vedel, že Nora nepočuje dobre. Vysypala mu svoju adresu ako z rukáva, aj to, koľko má rokov a že býva sama. Samozrejme, že toto všetko vie, veď nie je blázon. A potom ten zo záchranky, aj ten sa pýtal, ako sa volá a kde býva. Veď to už  povedala, čo sa jej toľko vypytujú? Zmerali jej tlak, svietili do očí, znova pichli nejakú injekciu, niekto jej strčil paličku do nosa, či nemá covid. Už len to by jej chýbalo, covid, veď by zomrela. Ale ona nikam nechodí, len z izby do izby alebo do kuchyne a potom z kuchyne do izby – jednej, druhej alebo tretej, väčšinou do spálne, kde je aj televízor a balkón, nemá kde chytiť covid.

„Maminka, počuješ? Čo sa zmenilo, sa pýtam.“ Dcéra berie jej ruku do dlane a pohladí ju.

„To neviem, Alicka… Ale niečo je proste inak.“

Presne pred týždňom spadla a udrela si kríže. Doma by určite nespadla, veď svoj byt pozná naspamäť a dáva si pozor. V ten deň však čakala vnuka. Sľúbil, že príde, a ona si myslela, či skôr dúfala, že príde hneď ráno, na raňajky. Ale nechodil a Nora ho začala čakať k obedu. Uvarila polievku, upiekla kura, Majo ho má rád, ale nikdy nezabudne podotknúť, že len u nej, inak kura neje. Potrebovala si nejako skrátiť čas. Zviezla sa výťahom na prízemie, aby si vybrala poštu. Vždy, keď otvára poštovú schránku, zažíva šteklivý pocit vzrušenia z možného prekvapenia. Možno práve teraz v nej bude aj iná pošta ako letáky, aspoň výpis z účtu, inkasný lístok. Čo ak jej niekto napísal list? Kamarátka z mladosti alebo niekto, kto čítal jej knihu, spoznal sa v nej a chce sa o tom príbehu rozprávať. Prípadne niekto, kto ju kedysi obdivoval a teraz by jej rád k tej knihe zablahoželal. Nora ju, samozrejme, nenapísala, to nie, ale zato ju sama prežila! To ona vyrozprávala dcére svoj príbeh, ako bývali v Bratislave a pred Povstaním sa vrátili k starkej, ako takmer prišla o rodičov… Alica to len dala dokopy. Niečo si vraj aj vymyslela, ale Nora tam nič vymyslené nenašla, všetko sa udialo presne tak, ako je v tej knihe. Presne! Keď na nej Alica pracovala, pýtala sa na detaily, na ktoré by už iný dávno zabudol, ale Nora nie, na nič nezabudla, v hlave sa jej len tak jeden po druhom roztvárali celé registre, stačilo na ne zaklopať, a už to išlo. Niektoré úplne ľahučko, iné so škrípaním, ale predsa, zásuvky so spomienkami na udalosti, na ktoré už nemyslela, ba takmer zabudla, zrazu povolili a mohla sa v nich prehŕňať. Razom sa z nich sypali slová, vône, myšlienky, pocity, ba celé rozhovory… Za vyše sedemdesiat rokov vôbec nevybledli a akoby ani neoslabli, boli živé a uchopiteľné, presne také, ako vtedy, keď so sestrou v záhrade vili púpavové vence a v záhrade vysýpali prášok z nábojníc. Ľahko sa ocitne v čase a priestore, ktorý si želá: hrá sa s kamarátkami, vezie sa na voze na prijímacie skúšky…

Vystúpila z výťahu a pomalým krokom sa pohla k schránkam. V ten deň nenašla v tej svojej ani len leták. Prstami skrútenými od artrózy nešikovne zamykala schránku, keď si všimla susedku, ako na ňu čaká pri výťahu a pridŕža dvere. Noru jej ohľaduplnosť potešila, konečne vytiahla kľúč zo schránky a sprudka vykročila, aby mladá susedka nemusela čakať. Zrazu sa jej zakrútila hlava, možno aj zle zdvihla nohu – sama nevie, tesne pred výťahom spadla na kolená a prevalila sa na bok.

Pani, pani, neudreli ste sa? zľakla sa susedka a snažila sa Noru zdvihnúť. Nechajte, to bude dobre, odvetila a všelijako možne sa posúvala po dlažbe, aby sa dostala k zábradliu. Mladá žena ju chytila popod pazuchy a pomohla jej zdvihnúť sa, držala ju aj potom, keď už stála na nohách. Bože, neudreli ste sa? Nie je vám nič? Bola veľmi pozorná. Nie, nie, len poďme do výťahu. Na druhé, prosím, tak jej odvetila.

Mladá žena stlačila gombík, a keď výťah zastal, spýtala sa, či má ísť s ňou. No Nora to rázne zamietla, veď si už dáko poradí. Ďakujem vám za pomoc aj za ochotu. Všetko je v poriadku, povedala a vystúpila z výťahu.

Odomkla a vošla do bytu. V známom prostredí padla na ňu slabosť, v chodbe takmer znova spadla. Zažala svetlo a umyla si ruky. S námahou sa dotackala do spálne a zvalila sa na posteľ. Až tam sa rozplakala.

Alica

hladká matkinu ruku, je biela a priesvitná, s vystupujúcimi žilami, hnedými škvrnami a krvnými podliatinami, ale s hladučkou dlaňou, akoby vyleštenou do neočakávanej jemnosti.

Už nenástojí na odpovedi. Teší sa, že matka, ktorá v posledné dni odmietala jesť, pred chvíľou zjedla kúsok rožka. Pokrájala jej ho na kolieska, na každé položila hoblinku masla, kúsok šunky, krúžok bielej papriky a centimetrový štvorček paradajky. Vedela, že matka neodolá, keď uvidí tanierik s miniatúrnou porciou, ktorá sa dá skonzumovať aj vtedy, keď človek necíti hlad.

Vstane a odloží riad zo stola. Pustí teplú vodu a začne ho umývať. Každý tanierik či pohár umýva dlho a dôkladne, dlhšie ako doma a dlhšie ako obvykle, len aby mohla pri umývaní stráviť čo najviac času. Potrebuje prestrih, malý únik od všetkého, aj od pohľadu na zúboženú matku, ktorý ju desí.

Doumývané. Je pripravená.

S úsmevom sa otočí k matke: „Dáme si maliny, maminka?“

Z chladničky vytiahne malú umelohmotnú krabičku a položí ju na stôl.

„Aha, aké sú pekné. Kúpila som ich v Bille.“

Matka sa zoširoka usmeje.

„Dám. Tie si veru dám,“ povie pokojne, pravou rukou si prejde po obväze na ľavej ruke.

Ruku si matka rozťala pri páde dva dni po tom, ako spadla pri výťahu. Alica ju ošetruje každé ráno, odmotá obväz z predchádzajúceho dňa, ranu vydezinfikuje, potrie masťou a obviaže. Rana sa pomaly sceľuje, menšie škrabance už takmer nevidieť. Aj podliatiny odchádzajú, hoci stále vyzerajú nepekne.

Nora

chodieva spať skoro. Alica ju ukladá večer o siedmej, takže pred polnocou je už vyspatá. Vstane a ide na záchod, potom si sadne do kuchyne a len tak tam sedí, obzerá sa po kuchynskej linke, po stenách, policiach… Zo zvyku oprie zrak o strúhadlo, ktoré sa v jednu noc, keď si varila kávu, samo od seba rozkývalo. Vedela, že je to odkaz od Julka, chcel jej naznačiť, aby nebuntošila a nevarila teraz kávu, lebo potom nezaspí. Iba Nora vie, že po nočnej káve sa vždy upokojí. To, čo by si nedovolila nikdy predtým, teraz môže, aj kávu v noci. Teraz už môže naozaj všetko.

Julko je stále s ňou, nenechal ju samotnú, aj keď v tomto byte nikdy nebýval. Presťahovala sa sem pred pätnástimi rokmi, pár mesiacov po jeho smrti. Dávno mali premyslené, ako to bude, keď niektorý z nich zomrie. Ak to bude Julko, Nora dom predá a kúpi si byt. Julko naopak nad bytom vôbec nerozmýšľal, v prípade Norinej smrti plánoval odísť do domova dôchodcov. Ale Noru medzi starých a chorých, nevládnych ľudí neťahalo.

Ovdovela, keď mala sedemdesiattri rokov, nebohý Julko mal sedemdesiatosem. Neraz si kládla otázku, či aj ona sa len toľko dožije, alebo viac, aby si ešte užila detí a vnúčat. Iste by sa o ňu starali, veď aj ona sa o ne starala, keď boli malé. Najskôr o deti, potom o vnúčatá, hoci len dcérinho syna. Nebývala veľmi chorá, mala len vyšší tlak a ťažšie jej trávilo, ale inak… Deti by s ňou nemali veľa starostí, pravda, ak by sa nepridružilo dačo iné, na to sa bála čo i len pomyslieť, hlavne na rakovinu a Alzheimera. A ani na porážku nemohla myslieť, takú, ktorú by prežila a ostala nevládna na posteli.

Dnes má osemdesiatsedem a všetko je inak. Všetko…

V noci sa prechádza po izbách. Kuchyňa je malá a pozná ju naspamäť. Človeku sa zunuje pozerať celé roky na tie isté veci. Pravdaže, aj izby pozná naspamäť, hoci teraz sú trochu iné ako predtým. Akoby sa v nich niečo pohlo alebo zmenilo, akoby v nich niekto bol. Inokedy sú zas rovnaké a nikto v nich nie je. Len ona s Alicou a pijú kávu.

V poslednej dobe sa už nechce pozerať ani na televíziu, čím je program atraktívnejší, o to viac reklám, a potom trvá aj tri hodiny. Už pozerá len správy, ale aj tie ju bavia menej, keď je v nich toľko násilia a samé havárie a zlodejstvá. Stále niekoho zatvárajú, ešte aj známe osobnosti, človek už ani nevie, kto je dobrý a kto zlý. Niekedy sa jej zdá, že sú zlí všetci, obzvlášť tí politici.

Zapnem ti televízor, maminka? pýta sa dcéra vždy, keď odchádza, akoby sa chcela uistiť, že sa Nora nebude nudiť.

Nechaj, zapnem si neskôr, zvykne odvetiť Nora. Počká, kým sa za Alicou zatvoria dvere, ale často si už nezapne nič. V televízore sa včera, alebo to bolo pred týždňom, začali diať rôzne čudné veci… Napríklad s tým kaktusom. Odjakživa stál kaktus na skrinke vedľa televízora, a zrazu ho len vidí v správach hneď vedľa moderátorov. V tom istom črepníku jej vlastný vianočný kaktus! Museli si ho od nej požičať, no nepamätá si, že by ho bol niekto od nej pýtal. Ale dobre, možno sa im páčil. Ale kedy tu boli? Ako si ho vzali? Chodí sem veľa ľudí, možno ho do tej televízie vzal niekto z nich.

Zaujímavé, predtým k nej nikto nechodil. A teraz hocikto, zrazu je tu, aj dvaja a traja, minule napríklad domovník s opravármi. Spýtala sa ho, ako si otvoril, lebo nepočula zvonenie a sama nikomu neotvárala. Asi má kľúč.

Má tvoj kľúč? Ty si mu dala kľúč? čudovala sa Alica.

Ja som mu ho nedala, bránila sa. On má kľúče od všetkých bytov. Vieš, keď treba niečo opraviť, tak príde aj s opravármi. Aj pred chvíľou tu bol.

Pred chvíľou? Veď ja som tu už hodinu a nikoho som nevidela.

Naozaj je Alica taká nevšímavá? Asi má starosti s mužom. Alebo s peniazmi, chuderka.

Vyšli na balkón, preto si ich nevidela.

Dcéra hneď zamierila do izby s balkónom. Ale na balkóne už nikto nebol. Podozrievavo na ňu pozerala. Hádam si nemyslí, že s tým domovníkom niečo má. Je pravda, že predtým sem často nechodil, vlastne vôbec, až teraz, ale ona s ním naozaj nič nemá. Ani s tými opravármi, samozrejme.

Aj Majovi Nora spomenula, že k nej teraz chodí veľa ľudí. Tváril sa, akoby to počul prvý raz. Ale vtedy, keď ho čakala k obedu, nechodil nikto. A tak jej bolo otupno…

Majo mal prísť, keby bol prišiel, nezišla by dole po poštu a nespadla by. Všetko je to jeho vina. Vyhováral sa, že nemohol, po mame odkázal, že príde na ďalší deň.

A Alica je tiež na vine, keď nepribehla hneď, ako jej volala, ale až poobede, a ešte jej vyčítala, že si nedávala pozor. Ale Nora si predsa dáva pozor, vždy si dáva pozor, to len teraz spadla! A tá mladá suseda jej pomohla. Cudzí človek jej musel pomôcť, lebo je vždy sama!

A potom sa potkla na tom nešťastnom prahu… Tie šľapky, tie šľapky sú na vine. Už sú zodraté, podrážka na nich sa ohýna, musí dcére povedať, nech jej kúpi nové. Tie hnusné zodraté šľapky si už nikdy neobuje!

Alica

sa už tretí deň necíti dobre. Dnes chcela odísť od mamy skôr, ale opäť sa vracia domov potme. Walter bude mať tie hlúpe reči, že kde sa tak dlho tára a či nevie, o koľkej zvyknú večerať. Pritom dobre vie, že Alica je u mamy, u chorej mamy, ktorá si sama neporadí. Namiesto toho, aby niečo pripravil, aspoň taniere a chlieb, bude ostentatívne sedieť na gauči a čakať, kedy večera pripláva na stôl.

Neprešla ani tristo metrov, keď jej niekto neviditeľný vrazil do hlavy z oboch strán dlhý klinec. Zastala a silno si pritlačila dlane na spánky.

Zbláznim sa, aj ja sa zbláznim. Ešte niekoľko dní a budem bláznivá.

Pichanie v hlave trvalo niekoľko minút, no možno len sekúnd. Po chvíli otvorila oči a opatrne skladala ruky. Hlava stále nebola čistá, no aspoň sa mohla pohnúť. Urobila jeden krok, potom opatrne aj druhý, ako dieťa, ktoré sa práve učí chodiť.

Takmer sa rozbehla, letela večerným mestom. Bodavá bolesť v hlave pôsobila zrazu ako katalyzátor, hnala ju domov rýchlejšie než vlastné nohy. Tie prvotné neznesiteľné vpichy do hlavy sa už nezopakovali.

Doma si odmerala teplotu. Tridsaťsedem šesť.  Ak bude chorá, ráno musí ísť k mame niekto iný. Walter?

Nebola si istá, či Walter zvládne pripraviť mame raňajky, ktoré by aj zjedla. No najviac ju trápil fakt, ako prijme mama informáciu, že na záchode jej nohavice stiahne zať.

„Rožky ešte má, nekupuj jej čerstvé, lebo také neje, z čerstvého pečiva jej býva zle.“

„Dobre, dám jej starý.“

„Nie starý, ale ten, čo je v chlebníku! Na tenké krúžky ho nakrájaj. A na každý krúžok šunku, dobre?“

„Dobre, šunku.“

„A ešte jej ich ozdob paradajkou a paprikou, nech je to lákavé. Nechcem, aby zase prestala jesť.“

„Neboj sa, dám aj paradajku.“

„A papriku.“

„Aj papriku. Ty oddychuj, lieč sa. Idem.“

Aká mu len bola vďačná!

Večer sa Walter ponúkol, že sám pôjde mamu uložiť. To znamenalo pripraviť jej jedlo, pomôcť s presunom do kúpeľne a na záchod, uložiť do postele. Walter, taký nadutec, ktorý si doma ani chlieb neodkrojí, sa chystá postarať o mamu… O Alicinu mamu.

Walterova matka už niekoľko rokov nežije. Kým žila, veľmi sa o ňu nestaral, nie po tom, čo sa definitívne odsťahoval z krajiny. Časom jeho matku postihla silná demencia s Alzheimerom, po dohode so súrodencami ju umiestnili do ústavu, kde ju občas niektorý z nich navštívil. Nie však Walter. Žil ďaleko a navštíviť matku, ktorá nevie, že je jej syn, považoval za zbytočné.

Alicka… Poď ku mne, spadla som, volala matka, neviem vstať.

Noru našli v mláčke krvi, vytrápenú, na zemi. Krvavé škvrny boli na dlážke, na posteli, na zárubni dverí, na všetkom, čoho sa chytala, keď sa pokúšala vstať. A kým Alica dávala do poriadku mamu, Walter hrdinsky odstraňoval krvavé stopy. Superman, ktorého ožiarilo svetlo filantropie. V súžití s ním by bolo najlepšie z času na čas havarovať, krachovať či aspoň smrteľne ochorieť, pomyslela si Alica. V takých chvíľach jej Walter kryštalizoval do altruistu, ktorým bezpochyby kdesi vnútri svojho srdca bol.

To bolo minulý týždeň vo štvrtok. Teraz je, ako práve povedala matka, všetko inak. Okrem iného je streda a Alica má teplotu.

II.

Nora je ťažko chorá,

má rakovinu v poslednom štádiu. Nádorov je viac, najväčší sa nachádza na pravej obličke, ale má aj ďalší a niekoľko ložísk na nadobličkách. Diagnostikovali jej ich v októbri. Keby lekár povedal, len sa nebojte, pani, budú vás operovať a ešte si požijete pár rôčkov, pristala by, dala by sa na to. Pred operáciou má rešpekt, ale oveľa viac sa bojí smrti. Lekár povedal, že jej vypíše papiere na urologické vyšetrenie. Nič viac. Vypíše papiere. Pán doktor, a teraz ako… Čaká ma operácia alebo… Keď dopísal, ešte stále nezdvihol hlavu, až po chvíli. Keď mám byť úprimný…

Srdce jej prestalo biť. Čakala rozsudok, definitívne rozhodnutie o definitívnom konci.

Viete, asi to už nemá zmysel, pokračoval lekár. Vzhľadom na váš vek, vysoký tlak a choré srdce by si to už nikto nevzal na zodpovednosť. Myslím, že ani v krajskej nemocnici nie…

Tie slová počula dobre – načúvací strojček mala v uchu, vždy ho má v uchu, keď ide k lekárovi alebo čaká návštevu – ich význam jej však nedochádzal. Slová v nej rezonovali, krútili sa v hlave, ale akoby nedosadli na to správne miesto, ktoré by dešifrovalo ich význam. Akoby všetko to, čo práve počula, bolo treba preložiť z nejakého iného jazyka, ktorému nerozumie.

Alica naopak reagovala hneď. Mohla by si tam dostať covid a už by sme ťa nikdy nevideli.

Veď to, pritakal lekár, covid je ďalší argument navyše. Nemusím vám hovoriť, ako by to mohlo dopadnúť…

Aj keď jej v hlave šumelo, všimla si, že Alica nie je prekvapená. Akoby správu, ktorú práve počuli, čakala. Ale Nora na ňu nebola pripravená. Celý život sa bála rakoviny, zomrel na ňu jej otec i matka, bola si takmer istá, že ju dostane aj ona a potom zomrie. Po každom jedle sa cítila nafúknutá, mala veľké brucho, akoby jej v ňom niečo rástlo. Nakoniec to bola len cysta, čo robila v čreve šarapatu, a tú jej pred pár rokmi odstránili. Nečakala, že môže mať ešte ďalšie zdravotné problémy, keď žije tak striedmo. Nepije, nefajčí, stravuje sa zdravo.

Keď sa vrátili z kliniky, napadlo jej, že urológ slovo rakovina nespomenul. Hovoril iba o chorej, poškodenej obličke.

Zdravotný záznam mi neber, Alicka, povedala Nora, keď videla, ako si dcéra hádže jej zdravotný záznam do tašky. Alica odvetila, že ho nechá v aute a aspoň bude pripravený, keď najbližšie pôjdu k lekárovi. Ale nie, Alicka, veď čo ak budem potrebovať záchranku, tí ten záznam potrebujú.

Alica vytiahla záznam z tašky a odniesla do izby. A len akoby mimochodom poznamenala, že správu z vyšetrenia čítať nemusí. Nič zaujímavé tam nie je, maminka.

Taška so zdravotným záznamom visela na opierke stoličky za dverami. Nora naň siahla hneď, ako sa za Alicou zatvorili dvere.

Lekárska správa od urológa nebola navrchu, Alica ju iste náročky zastrčila hlbšie, ale Nora ju aj tak našla. Prečítala si ju celú, slovo po slove. A hoci z nej rozumela veľmi málo, výraz malígny tumor dobre poznala.

Chcela sa o svojom stave rozprávať, o tom, čo bude ďalej, prebrať všetky detaily tej zákernej choroby, ako ju všetci volali, všetko o jej nástrahách, možných bolestiach. Túžila sa oddať žiaľu, nechať sa ľutovať svojimi deťmi, vidieť a vedieť, ako veľmi im je to ľúto, ako s ňou súcítia.

Samozrejme, že najviac sa o tom chcela rozprávať s dcérou.

Tak vidíš, Alicka, takto som dopadla, takúto ja mám smolu. Na starosť ešte aj toto…

Maminka, máš osemdesiatsedem rokov, všetci tvoji známi sú už dávno mŕtvi. Aj otec je dávno mŕtvy. Možno by rád ako osemdesiatsedemročný skonštatoval, že má rakovinu.

Nepáčila sa jej dcérina odpoveď, nepáčil sa jej Alicin postoj. Mala by ju ľutovať, nie presviedčať o tom, že už prišiel jej čas.

Koniec ukážky