Ukážka z elektronickej knihy

Heather Dune Macadam and Simon Worrall

Star Crossed

Copyright © 2023 by Heather Dune Macadam and Simon Worrall

Translation © 2024 by Matúš Kyčina

Poetry translation © 2024 Jana Kantorová-Báliková

Cover design: Elza Suárez

Cover image: photographic composition by Leo Flores,
based on images from Arcangel, Alamy and Shutterstock

Slovak edition © 2024 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-9742-5

pre Michèle

na pamiatku Annette

LES ENFANTS QUI S’AIMENT

Les enfants qui s’aiment s’embrassent debout

Contre les portes de la nuit

Et les passants qui passent les désignent du doigt

Mais les enfants qui s’aiment

Ne sont là pour personne

Et c’est seulement leur ombre

Qui tremble dans la nuit

Excitant la rage des passants

Leur rage leur mépris leurs rires et leur envie

Les enfants qui s’aiment ne sont là pour personne

Ils sont ailleurs bien plus loin que la nuit

Bien plus haut que le jour

Dans l’éblouissante clarté de leur premier amour.

Jacques Prévert

DETI, ČO SA MAJÚ RADY

Deti, čo sa majú rady, stoja v objatí

oproti dverám noci

a prstom na ne ukazujú chodci.

No deti, čo sa majú rady,

tam nie sú pre nikoho.

Je to iba ich tieň,

ktorý sa v noci chvie

a poburuje okoloidúcich,

v ich pohŕdavom smiechu znie hnev, závisť zároveň.

No deti, čo sa majú rady, tam nie sú pre nikoho.

Sú niekde inde, oveľa ďalej ako noc,

oveľa vyššie ako deň,

v oslňujúcom svetle svojej prvej lásky.

Úvod

Do Paríža prichádzam v období, keď sa ortuť v teplomere šplhá k 36 stupňom Celzia. Cestou z Letiska Charla de Gaulla vo vlaku rumázgajú deti. Starší ľudia zmorene sedia a potia sa. Prepotená košeľa sa mi lepí na chrbát. V metre zo stanice Gare du Nord je to ešte väčšie peklo. Jedna černoška si všimne, že mám namále, a podá mi sprej s osviežujúcou minerálnou vodou Vichy. V Paríži sa teraz sprejuje minerálkou každý a musím uznať, že jemný poprašok vody na tvári mi urobil dobre.

Priletel som z Londýna, aby som sa stretol s Michèle Kerszovou. Moja žena je dlhoročná kamarátka jej dcéry Laurence a s jej partnerom Ronom trávime takmer každý august v letovisku Hamptons neďaleko New Yorku. Za tie roky sme videli, ako z Michèliných vnúčat, čo sa pľačkali v plytkej vode, vyrástli sebavedomí mladí muži. Kerszovci chodievajú na dovolenku k moru už od Michèlinho detstva.

Po príchode do Michèlinho priestranného bytu na Montmartri si sadneme za veľký jedálenský stôl, na ktorom sú porozkladané listy, novinové články a Annettine fotografie. Michèle, čulá deväťdesiatjedenročná dáma, čo pravidelne hráva bridž, je mladšia sestra Annette Zelmanovej, ústrednej postavy tejto knihy. Privíta nás v bielej sukni a blúzke s červenými tulipánmi, rednúce červené vlasy má začesané dozadu. Podá mi fotografiu devätnásťročnej Annette z roku 1941, ktorá vznikla pri budove vysokej školy výtvarných umení Beaux-Arts v Saint-Germain-des-Prés, kde študovala. Rozžiarená dievčina pred mramorovým podstavcom pózuje v hnedo-bielych kockovaných šatách so stiahnutým pásom. „S tými šatami som jej pomáhala,“ usmeje sa Michèle. „Ona si všetko šila sama.“

Nasleduje päť hodín spomínania, ktoré zaznamenávam na video. Zo strachu, aby sa v tej letnej horúčave nevyčerpala, navrhnem obedňajšiu prestávku, no Michèle trvá na tom, aby sme pokračovali. Už roky chcela porozprávať príbeh o svojej sestre a nedovolí, aby jej to prekazilo nejaké teplo.

Rozlúčime sa až po piatej popoludní – vo francúzskom štýle, bozkom na obe líca. Poznamenám, že s Heather si myslíme, že v rodinnom archíve Zelmanovcov je dosť materiálu na celú knihu a my by sme ju radi napísali. Usmeje sa a prikývne. „Považujem za dôležité, aby sa o jej príbehu dozvedel svet.“ Chytí ma za ruku. „Ale nerozmýšľajte dlho. Mám už deväťdesiatjeden rokov.“

Dnes má deväťdesiatštyri.

Simon Worrall

Annette

Café de Flore bola niečo medzi ľudovou kaviarňou a pohostinstvom, kde sa stretávali „úžasné“ a „neskutočne zaujímavé“ osobnosti.

Simone Signoretová

Paríž, január 1941

Toto je Annette Zelmanová, ktorá len nedávno oslávila devätnásť rokov, šťastná, že ju prijali na École des Beaux-Arts, najprestížnejšiu vysokú umeleckú školu vo Francúzsku. V Paríži je ešte len mesiac, no už sa udomácňuje. Ledabolo zopnuté husté plavé vlasy jej na slnku žiaria. Nepoddajné kučery drží na uzde čelenka, aj to len tak-tak. Je to ešte len dievča s detsky okrúhlymi líčkami. Žmúri na ostrom zimnom slnku a na tvári sa jej vyníma široký úsmev. Vonku je síce chladno, no dnešok si pýta fotografiu. Oslavu. Annette začína prvý semester na Beaux-Arts. Už je to spečatené – bude umelkyňou!

Vlastne už sú umelcami. Salvatore Baccarice, novopečený študent rovnako ako Annette, má so sebou fotoaparát a prehovorí spolužiačku, aby mu zapózovala pri soche, ktorú nakreslila na prijímacie pohovory. Na filme, ktorý si sám vyvolá, mu ešte zostalo zopár políčok a on by rád tento okamih uchoval na pamiatku. V skutočnosti sa už do bezstarostnej Annette stihol až po uši zamilovať.

Nádvorie vysokej školy umení je ako les, v ktorom namiesto stromov rastú antické sochy. Annette pohotovo zhodí vlnený kabát a vylezie na podstavec sochy Diskobola. Oblapí ho rukami za hrubý mramorový krk, oprie si oň hlavu a prehne sa ako luk. Predtým nič také zložité nekreslila. Rodičia sú krajčíri, takže viac ako v anatómii sa vyzná v látkach, no teraz musela vytieňovať jeho vypracované brušné svaly, napnutý biceps, zadok aj s jamkami. Diskobolov penis. Ani ten ešte nikdy nekreslila. Nečudo, že naňho pozerá tak zamilovane. A možno je skutočne zamilovaná, napokon, keby nie jeho, nebola by tam ani ona. Priniesol jej úspech. Zasmiala sa. Annette sa vždy rada smiala. Je to akási obdoba baletného pas de deux, ibaže jej tanečný partner zamrzol v čase. Cvakne uzávierka aparátu. Salvatore previnie film.

A teraz ty! Priam počujeme, ako kričí na svoju novú kamarátku Yannick Bellonovú.

Tmavovlasá šestnásťročná kráska objíme diskára a usmeje sa na nádejného umelca. Annette ich nadšene sleduje. Znova cvakne uzávierka a Salvatore previnie film s charakteristickým celuloidovým zasvišťaním.

No a kým sa náš mladý fotograf spamätá, Annette má znova pozapínaný zvrchník, aby sa chránila pred surovým vetrom. Takúto studenú zimu si vraj Paríž nepamätá, aspoňže ešte nenasnežilo. Annette postáva ako vojačik s rukami napoly vo vreckách a so zrazenými pätami, na nohách svetlé pančucháče, hrubé ponožky a pohodlné topánky. Tento okamih jej už nikto nevezme. Nakloní hlavu ako zvedavé mača a očami položí otázku: A teraz čo? Kam vyrazíme? Na perách nenápadný úsmev vnútorného nadšenia.

Vydrž takto!

Salvatore zaostrí, no dievčina znenazdajky zvážnie a na tvári sa jej mihne priam nábožná úcta. Pozrie sa do objektívu a aparát ju navždy zachytí v prchavom okamihu zamyslenia, akoby rozjímala o tomto dni a jeho netušených možnostiach. Všetko je, ako má byť – rovnako ten kamarát, čo ju zvečňuje na čiernobiely film, ako aj prameň kučeravých vlasov, ktorý jej spadne na líce práve v okamihu, keď cvakne uzávierka.

Dokonalé.

Zasmejú sa. Prečo by sa nesmiali? Sú crème de la crème. Patria sem. A hoci Annette dorazila do hlavného mesta iba nedávno – vlastne ako utečenec –, Paríž ju prijal s otvorenou náručou. Teraz si moja, zašepká mesto, moja umelkyňa. Annette po ničom inom ani netúžila.

Padne návrh, aby zašli do kaviarne a poriadne to oslávili. Možno s tým prišla Yannick. Jej mama, slávna surrealistická fotografka Denise Bellonová, do Café de Flore chodieva a zhodou okolností to majú blízko.

Annette si strčí pod pazuchu výkresy so svojimi kresbami, veľkú čiernu kabelu si prehodí cez plece a s početnou skupinou spolužiakov vyrazí po Rue Bonaparte. Chytia sa s Yannick za ruku a náhlia sa dopredu. Zanedlho sa ulicou nesie už len klopkanie podpätkov a prerývaný dievčenský smiech. Nájdu spoločný rytmus a zladia krok. O-la-la!

Minú kostol z 11. storočia s ošumelým dvorom a zastanú na Boulevard Saint-Germain. To už sú v Latinskej štvrti, najchýrnejšom parížskom obvode, kde sa v zafajčených hudobných kluboch stále hrá americký džez a atmosféra je nabitá elektrizujúcim iskrením. Annette tomu nemôže uveriť – dokázala to, stala sa študentkou umenia v Meste svetla.

Pred kaviarňou Les Deux Magots postáva hlúčik „zelených fazúľ“, ako tu prezývajú vojakov Wehrmachtu pre farbu ich uniforiem. A tiež zopár ich ženských náprotivkov, ktoré pre zmenu volajú „sivé myši“. Nemci sú v uliciach neprehliadnuteľní a tvária sa, že im patrí ešte aj zubaté zimné slnko. Annette si tým nemieni dať skaziť náladu. Zato Yannick, ktorá už raz pred Nemcami musela ujsť, mlčky pozerá do zeme. Krátko po obsadení Paríža z hlavného mesta utiekla a len nedávno sa sem aj s matkou a mladšou sestrou Loleh znova vrátila. Annette pôsobí omnoho sebavedomejšie a niečo z jej vzdorovitého postoja sa nalepí aj na Yannick. Chytí svoju mladšiu kamarátku okolo pása a nenápadne spomalí, aby ich dobehli chlapci. „Sale Bosch,“ zamrmle si jeden popod nos. Zasraní Nemci. Ostatní sa posmešne usmejú.

Nemci vpochodovali do hlavného mesta Francúzska pred viac ako ôsmimi mesiacmi a odvtedy sa neprestajne producírujú na Champs-Élysées, aby ukázali svoju vojenskú prevahu – tanky a marš sú na dennom poriadku. Dnes však ulice patria študentom Beaux-Arts. Sebaúcta Paríža je po obsadení nepriateľom otrasená a mladí, symbol nádeje a nevinnosti, oživujú jeho bojového ducha.

Poniže sa už vlnia zeleno-biele plátenné markízy Café de Flore. Kaviareň pomenovali podľa sochy antickej bohyne kvetov a záhrad, matke jari, a stretávajú sa v nej umelci a spisovatelia. Komunisti a antifašisti. Maliari a tanečníčky. Významné osobnosti. Nemci tam ani nepáchnu. Študenti sa netrpezlivo nahrnú dnu. Nikto si ich nevšíma.

Práve sa podáva aperitív a kaviareň je natrieskaná na prasknutie. Je tu každý, kto niečo znamená, a kto chýba, ten je na ceste. Popoludní sa tu bežne zastaví neprehliadnuteľný Picasso a zúrivo fajčí gitanky s Brancusim a Dorou Maarovou. Tamtotá očarujúco elegantná tmavovláska s vlasmi vyčesanými dohora v úzkom kruhu svojich dôverníčok je Simone de Beauvoir. Jej milenec, okuliarnatý Jean-Paul Sartre, ktorý výzorom pripomína sovu, chýba, pretože ho držia v nemeckom zajateckom tábore, takzvanom stalagu. V kúte oproti sedí džezový gitarista rómskeho pôvodu Django Reinhardt. Ten sa vrátil do Paríža po neúspešnom pokuse o prekročenie švajčiarskych hraníc. Mladí, čo sa vovalili do kaviarne, sú ako vystrihnutí z jeho ľúbostných piesní, ktoré sa im čoskoro usadia na dne zlomených sŕdc.

Zhora na floristov utopených v dymovožltom opare svieti šesť reprezentatívnych lustrov z vyhlásenej sklárskej dielne Lalique. Študenti obsadia stôl v strede, galantne podržia stoličky dievčatám a medzi chlapcami sa vzápätí spustí prekáračka o najlepšie miesta. Príde čašník a zapíše si objednávku. Dajú si meltu. Uprostred stola tróni „celuloidový zvon“ makrónok. Annette jednu ochutná, no na predvojnové makrónky, čo robili doma, sa to ani nepodobá. Nejaký nový recept bez kokosu, mandlí a pravého cukru. Základom budú asi piliny dochutené ktoviečím.

Mladých Café de Flore láka aj z iného dôvodu – je to jediná kaviareň v Latinskej štvrti, kde sa poriadne kúri. Piecka síce čmudí a občas vychrlí plamene, no hlavne je uprostred miestnosti. Simone de Beauvoir sem v studené rána chodí ešte pred otvorením, aby si uchmatla miesto pri ohni, a potom píše. Mrznú všetci rovnako, a hoci chlad nie je o nič príjemnejší ako hlad, predsa len sa znáša o čosi jednoduchšie. Študenti a umelci v obnosených menčestrových kabátoch si zvyčajne sadnú čo najbližšie k zdroju tepla a hrejú si ruky napodobeninou kávy, ktorú neraz sŕkajú aj zopár hodín, len aby oddialili nevyhnutný návrat do studených ulíc, bičovaných surovým vetrom od Seiny. Možno preto sa niektorí tvária tak ustarostene, kým iní akoby nemali problém. Najmä tridsiatnici a starší sú však zjavne unavení. Vyčerpáva ich okupácia.

Koniec ukážky