Ukážka z elektronickej knihy

Jung Chang

WILD SWANS

Copyright © Globalflair Ltd 1991, 2003

Translation © 2024 by Natália Tyšš Rondziková and Igor Tyšš

Jacket design © Tereza Králová

Images © Jung Chang 張戎/张戎

Slovak edition © 2024 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-9314-4

Túto knihu venujem babičke a otcovi,

ktorí sa jej vydania nedožili

ZOZNAM FOTOGRAFIÍ

Starý otec, generál Süe Č’-cheng.

Mama, babička, doktor Sia a ďalší členovia rodiny, Ťin-čou, okolo  r. 1939.

Doktor Sia.

Moja mama v trinástich rokoch, 1944.

Bratranec Chu, mamina prvá známosť.

Babičkina sestra Lan a jej manžel zvaný Verný v r. 1946.

Komunistickí vojaci v Ťin-čou v r. 1948.

Maľovanie sloganov na podrážky „oslobodeneckých topánok“ počas občianskej vojny.

Komunistické sily útočia na Ťin-čou, október 1948.

Rodičia v Nankingu, september 1949.

Rozlúčková oslava pre mamu pred jej odchodom z I-pinu, jún 1953.

Rodičia, babička, sestra a ja, r. 1953.

Babička, mama, Ťin-ming, ja, Siao-chej a Siao-chung, r. 1954.

Otec počas cesty zo S’-čchuanu do Mandžuska, koniec roka 1949.

Mama prednáša prejav, Čcheng-tu v r. 1958.

Ja v šiestich rokoch.

Mama, moji súrodenci a ja, Čcheng-tu r. 1958.

So Siao-chungom, Siao-chejom a Ťin-mingom v Čcheng-tu r. 1958.

Ja ako červená gardistka na námestí Tchien-an-men, november r. 1966.

Posledná fotografia môjho otca pred Kultúrnou revolúciou, jar r. 1966.

Otec s Ťin-mingom v tábore v Mi-i koncom r. 1971, krátko po smrti Lin Piaa.

Mama v tábore na Byvolej rovine, r. 1971.

Babičkin brat Jü-lin s rodinou, r. 1976.

Krátko pred vyhostením do Himalájí, Čcheng-tu v januári r. 1969.

Ja s čatou elektrikárov v továrni v Čcheng-tu, september 1973.

Vojenské cvičenie, ktoré som absolvovala ako študentka S’-čchuanskej univerzity, november 1974.

So súdruhmi spolužiakmi v rozhovore s filipínskym námorníkom, október 1975.

So svojou triedou pred bránou S’-čchuanskej univerzity, január 1975.

Pred otcovou kremáciou, Čcheng-tu, apríl 1975.

Otcov štátny pohreb.

Záber z Pekingu v septembri 1978, krátko pred mojím odchodom do Británie.

Taliansko, leto 1990.

PREDHOVOR PRI PRÍLEŽITOSTI  21. VÝROČIA VYDANIA KNIHY

Kniha Divoké labute, príbeh mojej babičky, mamy a tiež môj v turbulentnej Číne 20. storočia, oslavuje tento rok dvadsiate prvé výročie svojho vydania. Pri tejto príležitosti mám dôvod na šťastie a smútok zároveň. Som šťastná, lebo vyrástla nová generácia čitateľov, ktorej sa moje dielo páči, a smutná, pretože kniha je v pevninskej Číne ešte stále zakázaná. Za ostatných dvadsať rokov prešla Čína mimoriadnymi zmenami. Pravdivé zobrazenie jej nedávnej histórie však naďalej zostáva tabu. Som zvedavá, koľko desaťročí ešte potrvá, kým sa Divoké labute voľne rozletia aj v mojej domovine, v krajine, kde stále žije moja osemdesiatročná mama.

Jung Chang

2012

POĎAKOVANIE

Divoké labute mi pomohol stvoriť Jon Halliday. Viditeľne zdokonalil moju angličtinu, no tým sa jeho prínos zďaleka nekončí. V každodenných diskusiách ma pobádal k presnejšiemu zobrazeniu príbehov aj myšlienok a pomáhal mi hľadať v anglickom jazyku presné výrazy. Jeho vedomosti a precíznosť historika mi dodali istotu, na jeho zdravý úsudok sa dalo zakaždým spoľahnúť.

Toby Eady je najlepší agent, akého si autor môže priať. Popchol ma, aby som sa vôbec chopila pera.

Je pre mňa cťou, že môžem spolupracovať s takými vynikajúcimi profesionálmi, ako sú Alice Mayhewová, Charles Hayward, Jack McKeown a Victoria Meyerová z vydavateľstva Simon & Schuster v New Yorku a Simon King, Carol O‘Brienová a Helen Ellisová z vydavateľstva HarperCollins v Londýne.

Alice Mayhewovej, mojej redaktorke v Simon & Schuster, ďakujem za skvelé pripomienky a za to, že všetko rozhýbala. Robert Lacey v HarperCollins odviedol vynikajúcu prácu pri redakcii rukopisu, za čo som mu hlboko zaviazaná. Ďakujem aj Arimu Hoogenboomu, ktorý mi telefonicky spoza oceánu zakaždým šikovne poradil a láskavo ma usmernil.

Som vďačná všetkým, ktorí tak či onak pracovali na tejto knihe.

Pri tvorbe ma hnal vpred nadšený záujem mojich priateľov. Všetkým za to z celého srdca ďakujem. Osobitne mi pomohli Peter Whitaker, I Fu En, Emma Tennantová, Gavan McCormack, Herbert Bix, R. G. Tiedemann, Hugh Baker, Jan Jia-čchi, Su Li-chun,  Y. H. Zhao, Michael Fu, John Chow, Clare Peploeová, André Deutsch, Peter Simpkin, Ron Sarkar a Vanessa Greenová. Osobitnú úlohu pri vzniku knihy zohral Clive Lindley, ktorý mi od začiatku poskytoval cenné rady.

Moji bratia a sestra, príbuzní a priatelia v Číne mi veľkodušne dovolili porozprávať ich príbehy, bez ktorých by Divoké labute nemohli vzniknúť. Svoju vďaku nedokážem vyjadriť slovami.

Veľká časť knihy je príbehom mojej mamy. Dúfam, že som ho podala, ako si zaslúži.

Jung Changová

Londýn

máj 1991

RODOSTROM

CHRONOLÓGIA

Rok Udalosti v živote Dejinné udalosti  autorky a jej rodiny

1870 Narodil sa doktor Sia. Mandžuská ríša  (1644 – 1911).

1876 Narodil sa Süe Č’-cheng  (starý otec).

1909 Narodila sa babička.

1911 Zvrhnutie Ríše; obdobie  republiky; vláda vojenských diktátorov.

1921 Narodil sa otec.

1922 – 1924 Generál Süe bol veliteľom  polície vo vláde vojenských  diktátorov v Pekingu.

1924 Babička sa stala konkubínou  generála Süeho.  Generál Süe stratil moc.

1927 Kuomintang pod vedením  Čankajška zjednotil  väčšinu Číny.

1931 Narodila sa mama. Japonsko podniklo inváziu  do Mandžuska.

1932 Japonci obsadili I-sien  a Ťin-čou.  Založenie štátu  Mandžukuo pod vedením   Pchu-iho.

Rok Udalosti v živote Dejinné udalosti  autorky a jej rodiny

Babička s mamou odišli  do Lu-lungu.

1933 Zomrel generál Süe.

1934 – 1935 Dlhý pochod: Komunisti  ustúpili do Jen-anu.

1935 Babička sa vydala  za doktora Siu.

1936 Doktor Sia, babička  a mama sa presťahovali  do Ťin-čou.

1937 Japonsko preniklo hlboko  do územia Číny.

Aliancia komunistov   a Kuomintangu.

1938 Otec vstúpil do komunistickej strany.

1940 Otec putoval do Jen-anu.

1945 Japonská kapitulácia.

Ťin-čou obsadili Sovieti,  čínski komunisti a napokon Kuomintang.

Otec zamieril  do Čchao-jangu.

1946 – 1948 Otec pôsobil v partizán- Občianska vojna medzi  skej jednotke v okolí Kuomintangom  Čchao-jangu. a komunistami (trvala  Mama sa stala vedúcou do r. 1949/50).  študentského hnutia  a pridala sa ku komunistickému podzemiu.

1948 Mamu zatkli.

Obliehanie Ťin-čou.

Mama spoznala otca.

Rok Udalosti v živote Dejinné udalosti  autorky a jej rodiny

1949 Rodičia sa zosobášili,  krátko nato opustili  Ťin-čou. Pochod  do Nankingu. Mama potratila prvé dieťa.

Vyhlásenie Čínskej  ľudovej republiky.

Otec dorazil do I-pinu. Komunisti dobyli  S‘-čchuan. Čankajšek utiekol  na Taiwan.

1950 Mama dorazila do I-pinu,  opakovane sa zúčastnila  zberu potravín a boja  s banditmi.

Pozemková reforma. Čína vstúpila do kórejskej  vojny (do júla 1953).

Narodila sa Siao-chung.

1951 Kampaň na „potlačenie  kontrarevolucionárov“  (Chuej-keho popravili).

Mama na čele i-pinského  Zväzu mládeže, bola  podriadenou pani  Tchingovej; získala plné  členstvo v strane  Babička a doktor Sia sa  presťahovali do I-pinu.

Kampaň proti trom zlám.

1952 Narodila som sa ja. Kampaň proti piatim zlám.

Zomrel doktor Sia.

Otec bol guvernérom I-pinu.

Rok Udalosti v živote Dejinné udalosti  autorky a jej rodiny

1953 Narodil sa Ťin-ming.  Naša rodina sa presťahovala do Čcheng-tu.  Mama viedla oddelenie  pre verejné záležitosti  východného obvodu mesta.

1954 Otec bol námestníkom  oddelenia pre verejné  záležitosti v provincii  S’-čchuan.  Narodil sa Siao-chej.

1955 Mamu zadržali. Kampaň na „odhalenie   skrytých kontrarevolu cionárov“ (obvinení starí  priatelia z Ťin-čou).

Deti poslali do škôlok.  Znárodňovanie.

1956 Mamu prepustili. Hnutie sto kvetov.

1957 Kampaň proti pravičiarom.

1958 Veľký skok vpred: výroba  ocele po dvoroch   a komúny.

Začala som chodiť  do školy.

1959 Hladomor (do r. 1961).  Pcheng Te-chuaja volajúceho Maa na zodpovednosť odsúdili.

Kampaň na dolapenie  „pravicových  oportunistov“.

1962 Narodil sa Siao-fang.

1963 „Učte sa od Lej Fenga“;  zintenzívnenie Maovho  kultu osobnosti.

Rok Udalosti v živote Dejinné udalosti  autorky a jej rodiny

1966 Začala sa Kultúrna  revolúcia.

Otec sa stal obetným  baránkom a zadržali ho.

Mama odcestovala  do Pekingu, aby sa  odvolala.

Otca prepustili.

Pridala som sa  k Červeným gardám,  podnikla som púť  do Pekingu.

Opustila som  Červené gardy.

1967 Rodičov mučili.

Maršalom sa nepodarilo  zastaviť Kultúrnu  revolúciu.  Tchingovci boli pri moci  v S’-čchuane.

Otec napísal Maovi,  zatkli ho a psychicky  sa zrútil.

Mama išla opäť do Pekingu,  stretla sa s Čou En-lajom.

Rodičov rôzne väznili  (a prepúšťali) v Čcheng-tu  (do roku 1969).

1968 Založený S’-čchuanský   revolučný výbor.

Našu rodinu vysťahovali  z prominentného areálu.

Rok Udalosti v živote Dejinné udalosti  autorky a jej rodiny

1969 Otca poslali do tábora  v Mi-i.  Bola som vo vyhnanstve  v Ning-nane.

IX. zjazd formálne akcep-  toval Kultúrnu revolúciu.

Zomrela babička.

Pracovala som ako roľníčka  v Te-jangu.

Mamu poslali do tábora  v Si-čchangu.

1970 Zomrela otcova sestra,  teta Ťün-jing.

Stala som sa „bosou  lekárkou“.

Tchingovcov degradovali.

1971 Matka bola veľmi chorá,  ležala v nemocnici  v Čcheng-tu.

Zomrel Lin Piao.  Mamu rehabilitovali.

Vrátila som sa do Čcheng-tu,  stala som sa robotníčkou  a neskôr elektrikárkou.

1972 Návšteva amerického  prezidenta Richarda  Nixona.

Otca prepustili.

1973  Nastúpila som  na S’-čchuanskú  univerzitu. Na scénu sa vrátil  Teng Siao-pching.

Rok Udalosti v živote Dejinné udalosti  autorky a jej rodiny

1975 Zomrel otec.  Prvý raz som stretla  cudzincov.

1976 Tenga zosadili.

Demonštrácie na námestí  Tchien-an-men.

Zomrel Mao, zatkli Gang  štyroch.

1977 Stala som sa odbornou  asistentkou; poslali ma  na vidiek.

Teng sa vrátil k moci.

1978 Získala som štipendium  do Británie.

POZNÁMKA AUTORKY

Moje meno sa vyslovuje podľa čínskej výslovnosti, teda „Jung“.

Mená členov mojej rodiny a verejných činiteľov sú skutočné a píšem ich zvyčajným spôsobom. Ostatné mená som upravila.

V snahe presnejšie priblížiť čitateľom ich funkcie som sa rozhodla mená niektorých čínskych organizácií uvádzať inak, než sa v Číne oficiálne volajú. Čínsky názov süan-čchuan-pu prekladám ako „Oddelenie pre verejné záležitosti“, nie ako „Oddelenie propagandy“ a názov čung-jang wen-ke je v tejto knihe „Orgán kultúrnej revolúcie“, nie „Skupina kultúrnej revolúcie“.

1

Lotosové nôžky

Konkubína generála  1909 – 1933

V pätnástich rokoch sa moja babička stala konkubínou generála, šéfa polície slabej národnej vlády v Číne. Písal sa rok 1924 a v krajine vládol chaos. Väčšinu území vrátane Mandžuska, kde babička žila, ovládali magnáti s armádami. Zväzok dohodol jej otec, policajný úradník v provinčnom meste I-sien v juhozápadnom Mandžusku, ležiacom asi stopäťdesiat kilometrov severne od Veľkého čínskeho múru a štyristo severovýchodne od Pekingu.

Podobne ako väčšinu čínskych miest, aj I-sien postavili ako pevnosť. Obkolesovali ho desať metrov vysoké a tri a pol metra hrubé hradby s cimburím z dôb dynastie Tchang (618 – 907 n. l.), na ktorých bolo v rovnakej vzdialenosti od seba rozmiestnených šestnásť pevnôstok. Hradby boli také široké, že sa po nich dalo bez problémov prejsť na koni. Do mesta sa vchádzalo štyrmi dvojitými bránami, na každej svetovej strane jednou. Opevnenie okrem toho lemovala hlboká priekopa.

Najvýraznejšou dominantou mesta bola vysoká, bohato zdobená zvonica z tmavohnedého kameňa pôvodne postavená v šiestom storočí, keď sa v tejto oblasti presadil budhizmus. Po večeroch zvon odbíjal hodiny a zvonica slúžila aj na varovanie pred požiarmi a povodňami.  I-sien bolo bohaté obchodné mesto. Na okolitých rovinách sa pestovali bavlna, kukurica, cirok, sója, sezam, hrušky, jablká a vinič. Na priľahlých západných lúkach a v kopcoch pásli pastieri ovce a dobytok.

Môj prastarý otec Jang Žu-šan sa narodil v roku 1894, keď ešte Číne vládol cisár z Pekingu. Cisársku rodinu tvorili Mandžuovia, ktorí v roku 1644 zo svojej základne v Mandžusku dobyli celú Čínu. Rodina Jangovcov boli Chanovia, pôvodní obyvatelia Číny. Na sever od Veľkého múru sa presťahovali za lepším životom.

Môj prastarý otec bol jediným synom v rodine, preto bol nesmierne dôležitý. Iba syn totiž mohol ďalším generáciám odovzdať rodinné meno: bez neho by sa rodová línia prerušila, čo pre Číňanov znamenalo najväčšiu možnú zradu predkov. Poslali ho do dobrej školy, aby zložil skúšky a stal sa mandarínom, úradníkom, čo bol v tom čase cieľ väčšiny čínskych mužov. Úradnícke miesto prinášalo moc, ktorá znamenala peniaze. Bez moci a peňazí sa nijaký Číňan nemohol cítiť bezpečne pred besnením úradníkov alebo násilím striehnucim na každom kroku. V Číne totiž dovtedy neexistovala riadna zákonnosť. Spravodlivosť bola svojvoľná a vrtošivá krutosť bola priamo súčasťou vládneho systému. Úradník, ktorý mal moc, predstavoval vlastne zákon. Stať sa mandarínom bol jediný spôsob, ako sa mohlo dieťa z nešľachtickej rodiny vyslobodiť zo súkolesia nespravodlivosti a strachu. Jangov otec rozhodol, že jeho syn nebude pokračovať v rodinnom podniku na výrobu plsti, a preto mu zaplatil lepšie vzdelanie na úkor svoj aj svojej rodiny. Ženy z rodiny pomáhali miestnym krajčírom a krajčírkam a nezriedka sa lopotili dlho do noci. Aby ušetrili, tlmili olejové lampy a sliepňaním si natrvalo poškodili oči. Z dlhých hodín práce im opuchli kĺby na prstoch.

Prastarý otec sa podľa zvyku oženil mladý, už ako štrnásťročný, so ženou staršou o šesť rokov. Za jednu z manželkiných povinností sa vtedy považovala pomoc pri výchove manžela.

Život jeho manželky, mojej prababičky, bol rovnaký ako príbehy miliónov čínskych žien tých čias. Pochádzala z garbiarskeho klanu Wuovcov. Jej rodina nebola vzdelaná a ani jeden člen nezastával oficiálnu funkciu. Keďže bola dievča, vôbec sa neobťažovali dať jej meno. Narodila sa ako druhá dcéra v poradí, preto jej prosto hovorili Dievča číslo dva (Er-ja-tou). Otec jej zomrel nedlho po narodení a vychovával ju strýko. Jedného dňa, keď mala šesť rokov, strýko večeral s priateľom, ktorého žena bola práve tehotná. Pri jedle sa muži dohodli, že ak bude priateľovo dieťa chlapec, ožení sa so strýkovou šesťročnou neterkou. Tí dvaja mladí ľudia sa pred svadbou nikdy nestretli. Zamilovanosť sa totiž považovala za hanbu, priam potupu rodiny. Nie preto, že by láska bola tabu – v Číne predsa existovala úctyhodná tradícia romantickej lásky –, ale mladí ľudia jednoducho nemali byť vystavení situáciám, v ktorých by sa mohlo niečo také udiať. Stretnutia medzi nimi sa pokladali za nemorálne a manželstvo sa chápalo predovšetkým ako povinnosť, dohoda medzi dvoma rodinami. Pri troche šťastia sa človek mohol zamilovať po svadbe.

Prastarý otec mal štrnásť rokov a žil si dovtedy ako vo vatičke, takže v čase svadby bol v podstate dieťa. Počas svadobnej noci odmietol spať pri manželke. Pobral sa do matkinej izby, a až keď zaspal, odniesli ho k neveste. Ale hoci bol rozmaznaným chlapčiskom, čo sa nedokázalo samo ani obliecť, podľa svojej manželky rozhodne vedel „siať deti“. Do roka od svadby, piateho dňa piateho mesiaca, začiatkom leta 1909 sa narodila moja babička. Bola na tom lepšie ako jej matka, lebo dostala naozajstné meno: Jü-fang. Jü znamená nefrit a bolo jej generačným menom, ktoré sa dávalo všetkým potomkom tej istej generácie, zatiaľ čo fang značí voňavé kvety.

Narodila sa do sveta bez akýchkoľvek istôt. Mandžuská ríša, ktorá vládla Číne viac ako štvrť tisícročia, sa rúcala. V rokoch 1894 a 1895 Japonsko práve cez Mandžusko zaútočilo na Čínu, ktorá utrpela zničujúce porážky a územné straty. V roku 1900 osem zahraničných armád potlačilo nacionalistické boxerské povstanie a ich kontingenty zostali okupovať krajinu, niektoré v Mandžusku a ďalšie pozdĺž Veľkého čínskeho múru. V rokoch 1904 až 1905 viedlo Japonsko s Ruskom veľkú vojnu práve na pláňach Mandžuska. Japonsko získalo víťazstvom najsilnejšiu pozíciu spomedzi cudzích mocností v Mandžusku. V roku 1911 zvrhli päťročného čínskeho cisára  Pchu-iho a vznikla republika, na ktorej čelo sa krátko postavil charizmatický Sunjatsen.

Nová republikánska vláda sa však čoskoro zrútila a krajina sa rozpadla na léna. Mandžusko republiku nikdy poriadne neprijalo, keďže odtiaľ pochádzala mandžuská dynastia, a snahy zahraničných mocností o vplyv v ňom, najmä Japonska, sa zintenzívnili. Pod všetkými týmito tlakmi sa staré inštitúcie, ich moc, autorita aj morálka zrútili. Nastalo akési vzduchoprázdno. Mnohí ľudia sa snažili dostať na vrchol podplácaním miestnych potentátov drahými darmi, napríklad zlatom, striebrom či šperkmi. Môj prastarý otec nemal dosť peňazí, aby si kúpil lukratívne miesto vo veľkom meste. Do tridsiatky sa nevyšplhal vyššie ako na úradníka policajnej stanice v rodnom I-siene, provinčnom zapadákove. Mal však veľké plány. V rukáve skrýval tromf – svoju najstaršiu dcéru.

Moja babička s okrúhlou tvárou, ružovými lícami a so žiarivou pleťou bola totiž krásna. Dlhé lesklé čierne vlasy jej zaplietali do hustého vrkoča, ktorý jej siahal až po pás. Väčšinu času bývala zdržanlivá, lebo si to vyžadovali okolnosti, ale pod jej uhladeným zovňajškom sršala potláčaná energia. Bola drobná, merala zhruba meter šesťdesiat, mala štíhlu postavu a útle plecia, čo sa považovalo za ideál.

Jej najväčšou prednosťou však boli zviazané chodidlá, ktorým sa v čínštine hovorí trojpalcové zlaté lotosy (san-cchun-ťin-lien). Slovami čínskych znalcov chodila ako nežný mladý prútik vŕby v jarnom vánku. Pohľad na ženu, ktorá sa potáca na zviazaných nohách, vraj vzbudzoval v mužoch túžbu aj preto, že cítili potrebu chrániť ju.

Babičke zviazali chodidlá ako dvojročnej. Jej matka, ktorá ich mala takisto zviazané, najprv babičke omotala okolo chodidiel asi šesť metrov dlhý kus bielej látky a ním ohla dovnútra k chodidlu všetky prsty okrem palca. Potom na ne položila veľký kameň, aby rozlámala klenbu. Babička pritom kričala od bolesti a prosila, aby prestala. Matka jej musela strčiť do úst handru. Babička opakovane omdlela.

Bolestivý úkon sa opakoval pravidelne niekoľko rokov. Dokonca aj po zlomení kostí museli byť chodidlá vo dne v noci zviazané hrubou látkou, lebo len čo sa uvoľnili, prsty sa pokúšali vrátiť do prirodzenej polohy. Babička žila celé roky v neutíchajúcich neznesiteľných bolestiach. Prosila matku, aby jej nohy rozviazala, no tá sa rozplakala a odvetila, že by jej to zničilo život a že všetko robí preto, aby jej zabezpečila šťastie.

V tých časoch ženíchova rodina pred vydajom neveste skontrolovala najprv nohy. Veľké šľapy, teda normálne chodidlá, sa považovali za hanbu manželovej domácnosti. S týmto cieľom zdvíhala svokra lem nevestinej dlhej sukne. Ak boli nohy dlhšie ako približne štyri čísla, demonštratívnym gestom opovrhnutia zhodila sukňu a odišla. Mladuchu nechala napospas kritickým pohľadom svadobných hostí, ktorí sa pozerali na jej nohy a popod nosy na ňu hromžili. Stávalo sa, že sa matka nad dcérou zľutovala a zložila jej obväzy z chodidiel, ale keď dievča vyrástlo a muselo znášať opovrhnutie manželovej rodiny a nesúhlas spoločnosti, nezriedka obviňovalo matku, že bola príliš mäkká.

Zväzovanie chodidiel vraj asi pred tisíc rokmi zaviedla jedna cisárska konkubína. Pohľad na ženy potácajúce sa na malých podošvách sa považoval nielen za príťažlivý, ale mužov údajne vzrušovala aj hra so zviazanými chodidlami vždy ukrytými vo vyšívaných hodvábnych črieviciach. Ženy si nemohli zväzujúce kusy látky sňať ani v dospelosti, lebo chodidlá by im začali opäť rásť. Viazanie sa mohlo dočasne uvoľniť len v noci v posteli, kde si obúvali topánky s mäkkými podrážkami. Muži zriedka videli zväzované chodidlá obnažené. Zvyčajne ich totiž pokrývalo zahnívajúce mäso a páchli. Pamätám si, že babičku nohy stále boleli. Sotva sme prišli domov z nákupu, hneď a zaraz si namočila nohy do lavóra s horúcou vodou a s úľavou pritom vzdychala. Potom sa pustila do odrezávania kusov odumretej kože. Bolesť jej spôsobovali nielen zlomené kosti, ale aj nechty, ktoré jej vrastali do brušiek.

V skutočnosti babičke zviazali chodidlá práve v čase, keď sa zväzovanie nadobro vytrácalo. V roku 1917 prišla na svet jej sestra a vtedy sa už od tohto zvyku prakticky upustilo. Vďaka tomu sa jej podarilo uniknúť trápeniu.

Keď však vyrastala moja babička, v malom mestečku ako I-sien stále prevládal názor, že zviazané chodidlá sú nevyhnutný predpoklad dobrého manželstva. Bol to však len začiatok. Otec z nej plánoval podľa potreby spraviť buď dokonalú dámu, alebo prvotriednu kurtizánu. Odmietol vtedajšie zakorenené presvedčenie, že pre ženu z nižšej triedy je negramotnosť cnostná, a poslal ju do dievčenskej školy, ktorú v meste zriadili v roku 1905. Babička sa naučila hrať čínsky šach, madžong, aj go. Učila sa kresliť a vyšívať. Jej obľúbeným vzorom boli mandarínske kačky (ktoré symbolizujú lásku, lebo vždy plávajú vo dvojici). Vyšívala ich na malé topánky, ktoré si sama vyrábala. Aby ju v dámskych zručnostiach nepredstihla iná dievčina, najali jej učiteľa hry na čchine, hudobnom nástroji podobnom citare.

Moja babička bola v meste vychýrenou krásavicou. Hovorili, že vynikala ako „žeriav medzi sliepkami“. V roku 1924 mala pätnásť rokov a jej otec sa čoraz väčšmi obával, že jeho výstavný kúsok onedlho zvädne, a tým stratí aj jedinú šancu na ľahký život. V tom roku však do mesta zavítal generál Süe Č’-cheng, hlavný inšpektor mestskej polície vojenskej vlády v Pekingu.

Süe Č’-cheng sa narodil v roku 1876 ako najstarší syn vidieckeho učiteľa v okrese Lu-lung, asi sto kilometrov východne od Pekingu a južne od Veľkého čínskeho múru v miestach, kde sa rozsiahla Severočínska nížina stretáva s horami.

Bol pekný a rozhodným vystupovaním zaujal každého, kto sa s ním stretol. Niekoľko slepých veštcov, ktorí mu ohmatali tvár, predpovedalo, že sa stane mocným. Nadaný kaligraf mal talent, ktorý sa tešil veľkej úcte. V roku 1908 si vojvodca Wang Chuaj-čching pri návšteve Lu-lungu všimol krásnu kaligrafiu na tabuli nad bránou hlavného chrámu a požiadal o stretnutie s mužom, ktorý ju vyhotovil. Generál Wang si obľúbil jej autora, tridsaťdvaročného Süeho, a spravil z neho svojho pobočníka.

Ukázal sa ako mimoriadne schopný a čoskoro dostal na starosť zásobovanie jednotiek. Aby zásoby zohnal, musel často cestovať a onedlho začal zakladať vlastné obchody s potravinami v okolí Lu-lungu a na druhej strane Veľkého múru v Mandžusku. K jeho rýchlemu vzostupu prispelo, keď pomohol generálovi Wangovi potlačiť povstanie vo vnútornom Mongolsku. Z večera do rána zbohatol a v rodnom Lu-lungu si navrhol a nechal postaviť osemdesiatjedenizbové sídlo.

V desaťročí po zániku cisárstva si ani jedna vláda nevybudovala moc nad väčšinou krajiny. Silní vojenskí velitelia začali čoskoro bojovať o kontrolu nad ústrednou vládou v Pekingu. Na čele frakcie, do ktorej patril Süe, stál vojvodca menom Wu Pchej-fu. Začiatkom dvadsiatych rokov 20. storočia ovládla Peking a s ním aj tamojšiu bábkovú vládu. V roku 1922 sa Süe stal hlavným inšpektorom mestskej polície a jedným zo šéfov oddelenia verejných prác v Pekingu. Riadil dvadsať regiónov na oboch stranách Veľkého čínskeho múru a velil viac ako desaťtisíc príslušníkom jazdeckej polície a pechoty. Práca v polícii mu dávala moc, kontrola nad verejnými prácami zas vplyv.

V neistých časoch sa nedalo spoľahnúť na spojenectvá. V máji 1923 sa frakcia generála Süeho rozhodla zbaviť prezidenta Li Jüan-chunga, ktorého dosadila do úradu len rok predtým. Spolu s kresťanským vojvodcom Feng Jü-siangom, ktorý sa preslávil tým, že masovo pokrstil svojich vojakov hasičskou hadicou, zmobilizoval Süe svojich desaťtisíc mužov. Obkľúčil hlavné vládne budovy v Pekingu a žiadal ušlú mzdu, ktorú zbankrotovaná vláda dlhovala jeho mužom. Skutočným cieľom bolo ponížiť prezidenta Liho a prinútiť ho abdikovať. Li odstúpiť odmietol a Süe nariadil svojim mužom odpojiť prezidentský palác od vody a elektriny. Po niekoľkých dňoch sa nedalo v budove žiť, preto v noci 13. júna prezident Li opustil svoje zapáchajúce sídlo a utiekol z Pekingu vyše sto kilometrov juhovýchodne do prístavného mesta Tiencin.

V Číne sa autorita úradu neodvíjala iba od jeho držiteľa, ale aj od úradných pečatí. Nijaký prezidentský dokument nebol platný, hoc aj s podpisom prezidenta, pokým nemal jeho pečať. Prezident Li vedel, že bez pečatí nemožno prevziať prezidentský úrad, a preto ich nechal u jednej zo svojich konkubín, ktorá sa práve zotavovala v pekinskej nemocnici vedenej francúzskymi misionármi.

Prezident sa blížil k Tiencinu, keď jeho vlak zastavila ozbrojená polícia, ktorá ho vyzvala, aby odovzdal pečate. Najprv nechcel povedať, kde ich ukryl, ale po niekoľkých hodinách vypočúvania sa priznal. O tretej hodine ráno sa generál Süe vybral do francúzskej nemocnice, aby od konkubíny pečate prevzal. Keď sa objavil pri jej posteli, žena sa naňho najprv odmietla čo i len pozrieť. „To mám odovzdať prezidentove pečate obyčajnému policajtovi?!“ vyhŕkla povýšenecky. Lenže generál Süe, odetý v plnej poľnej, vyzeral tak hrozivo, že mu ich vzápätí pokorne vložila do rúk.

Počas nasledujúcich štyroch mesiacov Süe využil svoju políciu, aby zabezpečil, že Cchao Kchun, muž, z ktorého chcela jeho frakcia mať prezidenta, vyhrá voľby, označované za jedny z prvých v dejinách Číny. Podplatili teda osemstoštyri poslancov parlamentu. Süe a generál Feng rozmiestnili pred parlamentom stráže a rozhlásili, že každý, kto bude hlasovať správne, dostane slušnú odmenu, čím prilákali k návratu mnoho poslancov z provincií. Dokiaľ voľby naplno pripravili, v Pekingu sa nachádzalo 555 poslancov. Štyri dni pred voľbami dostal každý z nich po ťažkom vyjednávaní pomerne vysokú sumu, päťtisíc strieborných jüanov. Piateho októbra 1923 Cchao Kchuna zvolili 480 hlasmi za prezidenta Číny. Süeho za jeho zásluhy povýšili na riadneho generála. Odmenili aj sedemnásť „špeciálnych poradkýň“ – obľúbené milenky alebo konkubíny rôznych vojvodcov a generálov. Táto epizóda vstúpila do čínskych dejín ako neslávne známy príklad zmanipulovaných volieb. Ľudia sa na ňu odvolávajú dodnes, keď tvrdia, že v Číne nemôže fungovať demokracia.

Začiatkom leta nasledujúceho roka navštívil generál Süe I-sien. Neveľké mesto bolo totiž strategicky dôležité. Zhruba tu prestávali platiť výnosy pekinskej vlády. Mimo územia mesta mal moc v rukách veľký vojenský magnát severovýchodu Čchang Cuo-lin, zvaný Starý maršal. Oficiálne sa generál Süe zúčastňoval na inšpekčnej ceste, ale do mesta ho priviedli aj osobné záujmy. V I-siene vlastnil hlavné sklady s obilím a najväčšie obchody vrátane záložne, čo slúžila ako banka a vydávala vlastné peniaze, ktorými sa platilo v meste a okolí.

Pre môjho prastarého otca to bola životná šanca dostať sa blízko ku skutočnému mocnárovi. Zariadil, aby osobne sprevádzal generála Süeho po meste, a svojej žene povedal, že sa pokúsi vydať zaňho ich dcéru. Nežiadal ju tým o súhlas, len to oznámil. Muži sa vtedy so svojimi manželkami o ničom zásadnom neradili a okrem toho môj pradedo svojou ženou pohŕdal. Poplakala si, no nevravela nič. Vystríhal ju, že sa nesmie dcére o ničom zmieniť. Nemohlo byť ani reči, že by sa jej spýtal na názor. Manželstvo bola transakcia, nie otázka citov. Mali jej len oznámiť, keď sa svadba dohodne.

Prastarý otec vedel, že s generálom Süem musí vyjednávať jedine nepriamo. Keby výslovne ponúkol dcérinu ruku, znížil by tým jej cenu. Okrem toho, samozrejme, existovala aj možnosť, že odmietne. Musel teda nebadane presunúť pozornosť generála Süeho na babičku a nechať ho uvedomiť si, že by ju mohol mať. V tých časoch sa nesmeli cnostné ženy predstavovať cudzím mužom, a preto potreboval Jang vytvoriť príležitosť, pri ktorej by generál zazrel jeho dcéru. Stretnutie muselo pôsobiť náhodne.

V I-siene stál nádherný deväťstoročný budhistický chrám zo vzácneho dreva, ktorý čnel do výšky asi tridsať metrov. Nachádzal sa v honosnej záhrade s radmi cyprusov, ktorá sa rozprestierala na ploche takmer dva a pol štvorcového kilometra. Vnútri stála asi deväť metrov vysoká drevená socha Budhu pomaľovaná žiarivými farbami a interiér chrámu pokrývali úhľadné maľby zobrazujúce jeho život. Bolo zrejmé, že na toto miesto musí Jang vziať vzácneho hosťa. Chrámy patrili medzi málo miest, kam mohli ženy z dobrých rodín chodiť samy.

Mojej babičke nariadili, aby sa v konkrétny deň aj ona vybrala do chrámu. Preukázala teda úctu Budhovi, vykúpala sa vo voňavých kúpeľoch a dlhé hodiny meditovala pri horiacom kadidle v malej svätyni. Pri modlitbe v chráme musela byť v stave maximálneho pokoja, zbavená všetkých znepokojujúcich emócií. Na cestu sa vydala sprevádzaná slúžkou v prenajatom koči ťahanom koňmi. Mala na sebe kabátik modrý ako kačacie vajcia s okrajmi vyšívanými zlatou niťou, aby vynikli jednoduché línie. Na pravej strane sa zapínal gombíkmi v tvare motýľov. K nemu si obliekla skladanú ružovú sukňu vyšívanú drobnými kvetmi. Dlhé čierne vlasy si splietla do vrkoča. Účes jej zdobila čierno-zelená pivonka z najvzácnejšieho hodvábu. Nenamaľovala sa, ale zato sa bohato navoňala, ako sa patrilo pri návšteve chrámu. Vošla dovnútra a pokľakla pred obrovskou sochou Budhu. Podobizni sa niekoľkokrát poklonila po zem a zostala pred ňou kľačať s rukami zopnutými v modlitbe.

Medzitým vošli do chrámu jej otec s generálom Süem. Obaja muži ju pozorovali z tmavej uličky. Môj prastarý otec to dobre naplánoval. Poloha, v ktorej moja babička kľačala, odhaľovala nielen jej hodvábne nohavice rovnako ako sako lemované zlatom, ale aj drobné chodidlá vo vyšívaných saténových topánočkách.

Babička sa domodlila a Budhovi sa poklonila trikrát po zem. Pri vstávaní mierne stratila rovnováhu, čo sa jej so zviazanými chodidlami prihodilo každú chvíľu. Natiahla sa, aby sa pridržala slúžkinho ramena. Generál Süe a jej otec v tej chvíli vykročili k nej. Začervenala sa a sklonila hlavu, vzápätí sa otočila na odchod, presne ako sa to od nej vyžadovalo. Otec vykročil k nej a predstavil ju generálovi. Uklonila sa mu, hlavu mala pritom celý čas sklonenú.

Ako sa patrilo na muža v jeho postavení, generál nepovedal veľa o svojich dojmoch zo stretnutia Jangovi, ktorý mu bol pomerne nízkym podriadeným. Môj pradedo však videl, že ho babička priam uhranula. Ďalším krokom v jeho pláne bolo zinscenovať priamejšie stretnutie. O niekoľko dní si Jang za takmer všetky ušetrené peniaze prenajal najlepšie divadlo v meste, usporiadal miestnu operu a pozval generála Süeho ako čestného hosťa. Ako väčšinu čínskych divadiel aj toto postavili okolo obdĺžnikového priestoru otvoreného k nebu, s drevenými tribúnami na troch stranách a javiskom na štvrtej. To bolo úplne holé, dokonca bez opony a kulís. Na rozdiel od divadiel na západe priestor pre obecenstvo pripomínal skôr kaviareň než hľadisko. V otvorenej dvorane uprostred sedeli za stolmi muži a počas predstavenia jedli, pili a hlasno sa rozprávali. Po stranách sa na vyvýšenej galérii bavili dámy skromnejšie, pri menších stoloch a každej za chrbtom stála slúžka. Môj prastarý otec to naplánoval tak, aby jeho dcéra sedela na mieste, kam na ňu generál Süe ľahko videl.

Koniec ukážky