Rutger Bregman

Morálna ambícia

Ukážka z elektronickej knihy

Rutger Bregman

Morele ambitie

Copyright © 2024 Rutger Bregman

Join the movement on moralambition.org.

First published in the Netherlands as Morele ambitie

by De Correspondent (decorrespondent.nl/en) a member-funded

journalism platform for independent voices.

Translation © Marta Maňáková

Design & Layout © Soňa Ševčíková

Slovak edition © 2025 by N Press, s. r. o.

Táto publikácia vznikla s finančnou podporou

Holandského literárneho fondu.

ISBN 978-80-8230-337-0

PROLÓG

Neverím, že zmyslom života je byť  „šťastný“. Myslím, že zmyslom života je byť užitočný, zodpovedný, ctihodný, súcitný. Najdôležitejšie je, aby vám na niečom záležalo, aby ste sa zapísali, aby ste sa za niečo postavili, aby váš život za niečo stál.

Leo Rosten

spisovateľ (1908 – 1997)

Vedci neverili vlastným očiam. Ešte nikdy nevideli podobný mozog. Dvadsiateho druhého mája 2001 skoro ráno vyvaľovali oči na najnovšie snímky zo skenera MRI v laboratóriu Wisconsinskej univerzity.1

Prečo? Mozog ich subjektu vykazoval najvyššiu hladinu gama vĺn, aké kedy neuroveda namerala. Ľavá strana prefrontálneho kortexu – časť mozgu spájaná s pocitom šťastia – sa aktívne činila, zatiaľ čo na pravej strane – v časti mozgu, ktorá má do činenia s negatívnymi myšlienkami – nebola zaznamenaná takmer nijaká aktivita.2

Keď zverejnili výsledky výskumu, médiá na celom svete hlásali, že sa našiel človek s najkrajším mozgom na svete. „Jeho kontrola myslenia je ohromujúca,“ napísal britský novinár, „a pozitívne impulzy v jeho mozgu sú bezprecedentné.“3

O koho išlo? A čo sa stalo s jeho mozgom?

Muž v skeneri bol mních Matthieu Ricard. Vyrastal v Paríži v šesťdesiatych rokoch a získal doktorát z molekulárnej genetiky z prestížneho Pasteurovho inštitútu. No keď mal dvadsaťšesť rokov a pred sebou závratnú vedeckú kariéru, zmenil kurz. Odišiel na ďaleký sever Indie a medzi himalájskymi vrcholmi sa vyučil u najväčších budhistických majstrov.

Ricard strávil meditovaním viac než 60 000 hodín. Rok čo rok živil svoj myseľ súcitnými a dobročinnými myšlienkami. Výsledok bol ohromujúci. Matthieu Ricard sa podľa titulkov v časopisoch stal po skene MRI „najšťastnejším človekom na svete“.

Tento mních dosiahol to, čo milióny ľudí považujú za najvyšší cieľ svojich životov. Praktikujú nespočetné metódy, mantry a „lajfheky“, ktoré sľubujú úspech, prosperitu a blahobyt. Môžeme pokojne stráviť 60 000 hodín nad tisíckami kníh o siedmich návykoch, dvanástich životných zásadách a jedinom tajomstve dlhého a šťastného života v nádeji, že získame taký krásny mozog ako tento slávny Francúz.

Na pána Ricarda sa však môžeme pozerať aj inak. Prežil 60 000 hodín, respektíve 7 500 pracovných dní, respektíve tridsať rokov práce na plný úväzok vo vlastnej hlave. Tridsať rokov, počas ktorých neurobil nič pre druhých, tridsať rokov, keď nepohol ani prstom pre lepší svet. Naozaj je to chvályhodné?

Vy možno chcete svoj obmedzený čas na tomto svete využiť inak. Vaše osobné šťastie možno nie je vaším jediným, nieto ešte najvyšším životným cieľom. Možno nechcete ležať na smrteľnej posteli s nepríjemným pocitom, že sa za tým ukrývalo niečo viac – oveľa viac.

V tom prípade potrebujete inú knihu než ďalší návod na šťastný život. Knihu, ktorá vám život neuľahčí, ale, naopak, skomplikuje. Knihu, ktorá vám neposkytne útechu, ale vás rozruší. Knihu, pri ktorej si budete želať, aby ste ju nikdy nevzali do rúk, pretože keď ju zatvoríte, budete sa musieť pustiť do práce.

Toto je tá kniha.

NIE,
NIE STE
DOBRÍ TAKÍ,
AKÍ STE

Ľudia môžu stráviť celý život lezením
na rebrík úspechu, a keď konečne zastanú
na vrchole, zistia, že sa opieral
o nesprávnu stenu.

Allen Raine

spisovateľka (1836 – 1908)

1.

Najväčším plytvaním časom je premárnený talent. Na celom svete žijú milióny ľudí, ktorí by mohli značným dielom prispieť k lepšiemu svetu, ale nerobia to. Prečo? Prvý dôvod je jasný: pretože nedostali príležitosť. Stačí si pomyslieť na polovicu ľudstva, ktorá musí vyžiť z menej než siedmich dolárov na deň.4 Koľko stratených Einsteinov je medzi nimi?

Pozrime sa však na tých, ktorí šancu dostali. Na ľudí, ktorí mohli formovať svoju kariéru, ale ich životopis napriek tomu pôsobí smutne. Talenty, ktorým mohol svet ležať pri nohách, ale napriek tomu uviazli v nudných, zbytočných alebo dokonca škodlivých zamestnaniach.

Proti podobnému plytvaniu existuje liek. Volá sa morálna ambícia. Morálna ambícia je vôľa drasticky zlepšovať svet, zamerať svoju kariéru na veľké problémy našich čias – či už ide o klimatickú zmenu, detskú úmrtnosť, daňové úniky, alebo o ďalšiu pandémiu. Je to túžba zmeniť svet a zanechať po sebe niečo, na čom skutočne záleží.

Morálna ambícia sa začína jednoduchým uvedomením: máme iba jeden život. Čas, ktorý prežijeme na tomto svete, je naším najcennejším majetkom. Času si nemôžeme kúpiť viac a každá prežitá hodina je navždy stratená. Práca na plný úväzok predstavuje 80 000 hodín, respektíve 10 000 pracovných dní, respektíve  2 000 pracovných týždňov. Ako tento čas prežijete, je jednou z najdôležitejších morálnych otázok vo vašom živote.

Čo si teda chcete napísať do životopisu? Bude vaše curriculum vitae (doslova: životný cyklus) úhľadným, zato predvídateľným zdrapom papiera? Alebo zdvihnete latku vyššie? Morálne ambiciózni ľudia nekráčajú s davom, ale veria v hlbšiu formu slobody. Slobody odsunúť bokom spoločné meradlá úspechu. Slobody kráčať po vlastnej životnej ceste s vedomím, že po nej môžu prejsť iba raz.

Človek, ktorý chce zlepšiť svet, nemusí v súčasnosti hľadať ďaleko. Zatiaľ čo sa ľudstvo zviecha na nohy po surovej pandémii, prvý raz za dlhé obdobie zaznamenávame nárast hladomoru.5 Zatiaľ čo sa oslabuje demokracia a právny štát, viac než sto miliónov ľudí je na úteku.6 Zatiaľ čo prekonávame jeden teplotný rekord za druhým, klimatológovia varujú, že je nevyhnutná „najväčšia a najzásadnejšia transformácia“ spoločnosti, aká sa kedy udiala v mierových časoch.7

Skrátka, nastal čas na morálnu ambíciu.

Teraz si pomyslíte, že to všetko je fajn a milé, ale pracujem od deviatej do piatej, mám dve deti a hypotéku, snažím sa čo najdôslednejšie triediť odpad a jesť menej mäsa, ale „zásadná transformácia“? Nie, ďakujem.

V tom prípade nie je táto kniha určená vám. Aby som bol úprimný: najskôr som sa chcel zamerať na tínedžerova dvadsiatnikov, ktorí ešte nenapísali ústavu svojho života. Väčšina ľudí po tridsiatke len zriedkavo zmení životný kurz. Kto už má labradora, tortovú lopatku a elektrickú kosačku, je zvyčajne stratený prípad.

Pokiaľ vás moje slová rozčuľujú – viem si to dobre predstaviť –, predovšetkým dokážte opak. Vždy jestvujú výnimky a prostredníctvom tejto knihy vás chcem presvedčiť, že jednou z nich môžete byť aj vy. Nikdy nie je neskoro zvýšiť svoju morálnu ambíciu.

2.

Začnime jednoduchým príkladom, ako by ste mohli naložiť so svojím talentom. Podľa mňa by sme mohli možnosti zhrnúť do približne štyroch kategórií:

Prvá kategória: Neveľmi ambiciózny, nie idealista

Existujú ľudia, ktorí svojou prácou jednoducho nevytvárajú nijakú pridanú hodnotu. Píšu správy, ktoré nikto nečíta, alebo manažujú kolegov, ktorí manažovať nepotrebujú.  Z medzinárodného prieskumu vyplýva, že približne osem percent všetkých zamestnancov považuje svoju prácu za zbytočnú. Ďalších sedemnásť percent pochybuje, či ich práca vytvára pre spoločnosť pridanú hodnotu.8

Antropológ David Graeber hovoril v takýchto prípadoch o bullshit jobs, teda prácach nahovno.9 Ktorých zamestnaní sa toto označenie týka? Rozhodne vieme, ktorých sa netýka. Na začiatku koronavírusovej pandémie v roku 2020 mnohé krajiny spísali zoznamy „základných profesií“: od obuvníkov a smetiarov cez učiteľov, ošetrovateľov, vodičov autobusov až po hasičov. To sú silné plecia, na ktorých spočívajú krajiny a ktoré nepotrebujú kázeň o morálnej ambícii.

Existuje však aj menej základná trieda. Trieda influencerov a marketingových pracovníkov, lobistov a manažérov, obchodníkov s cennými papiermi a firemných právnikov – ľudí, ktorí môžu v práci štrajkovať a svet to ani nepocíti. Je pomerne pozoruhodné, že medzi nimi nájdeme dosť veľa ľudí so skvostnými diplomami a štedrými platmi. Ako si raz povzdychol jeden zamestnanec Facebooku: „Najväčšie mozgy mojej generácie premýšľajú o tom, ako prinútiť ľudí klikať na reklamy.“10

Môže to byť aj horšie. Niektoré zamestnania sú vyslovene škodlivé a tvoria súčasť takzvaných sin industries. Patria medzi ne zadávatelia reklamy propagujúcej návykové látky, účtovníci, ktorí pomáhajú bohatým ľuďom k daňovým únikom, poisťovací agenti predávajúci vydieračské poistky a každý, kto pracuje v hazardnom a tabakovom priemysle.

Na vonkajšiu stranu tohto typu práce sa zvyčajne nanesie „píár“ vrstva (u producenta tabakových výrobkov Philip Morris majú momentálne plné ruky práce s „budúcnosťou bez dymu“). Nedajme sa však pomýliť: nehovoríme o ľuďoch, ktorí získajú diplom na náklady nejakej spoločnosti a potom sa pre tú spoločnosť rozhodnú pracovať.

Sám za seba hovorí fakt, že týmto ľuďom je na narodeninových oslavách nepríjemné rozprávať o svojej zbytočnej či dokonca škodlivej práci. Zrejme aj to je dôvod, prečo za tú prácu dostávajú nadpriemerný plat, pretože za trápne zamestnanie požaduje človek mimoriadnu odmenu. Existuje pozoruhodná súvislosť medzi výškou platu a predpokladanou (ne)morálnosťou sektora.11 Ukazuje to napríklad tento graf švajčiarskej štúdie:

Pre niektorých ľudí v kategórii „neveľmi ambiciózny, nie idealista“ existuje východisko s názvom „rentierstvo“. Množstvo svojpomocných kníh vám vysvetlí, ako sa dá s čo najmenšou námahou „zarobiť“ čo najviac peňazí, aby ste si mohli čo najskôr vyložiť nohy. V súčasnosti vidíme hordy dvadsiatnikov a tridsiatnikov, ktorí snívajú o „pasívnom príjme“ – peniazoch z nehnuteľností, akcií a kryptomien –, vďaka ktorému by mohli už v mladom veku odísť do penzie.12

Samozrejme, sporenie a investovanie je fajn, ale jadro takéhoto uvažovania je väčšinou trochu smutné. Cieľom je totiž forma slobody, v ktorej človek „už nič nemusí“, aby sa mohol čo najrýchlejšie posunúť od kancelárskeho otroka k rentierovi, nechať na seba pracovať druhých a už ničím nemusieť prispievať spoločnosti.

Druhá kategória: Ambiciózny, ale nie idealista

Druhú kategóriu premárneného talentu predstavujú ľudia, ktorí sú síce ambiciózni, ale neveľmi idealistickí. Inak povedané, títo ľudia chcú patriť k najlepším, ale pestujú skôr bezduché štandardy úspechu: zvučný titul, vysoký plat, rohová kancelária s výhľadom a ďalšie podobné výhody.

Len sa pozrime na odchov najprestížnejších svetových univerzít. Až 45 percent absolventov Harvardu odchádza pracovať do finančného a poradenského sektora.13 Z prieskumu spred niekoľkých rokov vyplynulo, že aj v Holandsku chce 40 percent high achievers (študentov s vynikajúcimi študijnými výsledkami) pracovať vo veľkých poradenských firmách, ako je McKinsey alebo Boston Consulting Group.14 Najmä medzi mladými mužmi je mimoriadne populárne poradenstvo a bankovníctvo.15

Koniec ukážky