Z vyhorenia
k znovuzrodeniu

Adriana Cil

Elektronická kniha

Text © Adriana Cil, 2025

Vydalo vydavateľstvo © HladoHlas Group, spol. s.r.o.

Redakčné a jazykové úpravy: Jana Palúchová

Jazyková korektúra: Anna Fričová

Autor motívu na titulke: Laura Krchňáková

Grafická úprava vnútra: Laura Krchňáková

Prvé vydanie, 2025

ISBN 978-80-8216-044-7

Poďakovanie

Ako prvé by som chcela vyjadriť hlbokú vďaku Jane Palúchovej, ktorá mi pomohla usporiadať a pretaviť moje myšlienky do podoby tejto knihy. Bola to pre mňa nesmierne osobná a transformačná cesta a Janka dokázala uchopiť moje predstavy a pocity s neuveriteľnou presnosťou. Je to dar, ktorý som ešte nikdy nezažila – aby niekto tak dokonale pochopil, čo mám na mysli, a pomohol to vyjadriť slovami. Bez jej podpory a vedenia by táto kniha nikdy nevznikla. 

Ďakujem aj Soni Dórokovej, ktorá bola iniciátorkou môjho návratu k slovenským koreňom. Soňa bola ako most – spojivo, ktoré ma priviedlo tam, kde som dnes.

Ďalej chcem vyjadriť hlbokú vďaku môjmu mužovi za jeho podporu pri písaní a lásku, s ktorou sa stará o našu rodinu.

Rovnako patrí vďaka Lucovi, môjmu synčekovi, ktorý prišiel na tento svet a naučil ma väčšej pokore k životu. Priniesol svetlo do môjho života, urobil ma lepším človekom a prebudil moju tvorivosť. Luca mi ukázal ako byť šťastnou. Bol katalyzátorom mojej inšpirácie, ktorý mi pomohol prejsť transformačným procesom a napísať túto knihu. Jeho radosť zo života mi pripomína, že práve v jednoduchosti a detskej radosti spočíva veľká múdrosť.

Ďakujem svojej rodine, že ma vychovali k pokore. Som vďačná aj za ich zranenia, ktoré ma mnohému naučili. Verím, že každý z nás sa narodí práve takým rodičom, akých potrebuje, a ktorí ho môžu najviac naučiť a priviesť k tomu, aby sa stal sám sebou. Ich príbehy boli pre mňa veľkou inšpiráciou na ceste liečenia. 

Špeciálne ďakujem svojej najlepšej priateľke Renátke Dankovej za to, že mi ukázala, čo znamená skutočné priateľstvo.

Ďalej by som chcela poďakovať Laure Krchňákovej a Dianke Meľošovej, ktoré boli so mnou počas celého procesu písania knihy. Laura pripravila celu grafickú úpravu a obálku knihy, kým Dianka ma sprevádzala po technickej a organizačnej stránke.

Veľké poďakovanie patrí aj odborníčkam, ktoré mi poskytli cenné konzultácie a rady. Ďakujem psychologičke Mgr. Maťke Faško a sociálnej a sexuálnej pedagogičke Manuele Margreiter za ich odbornosť, trpezlivosť a ochotu prispieť k tomu, aby táto kniha bola presná, hlboká a obohacujúca.

Chcela by som poďakovať aj Olívii Líškovej za hodiny rozhovorov a za priestor podpory, ktorý mi poskytla. Bola kamarátkou, ktorej slová mali váhu a činy hovorili za všetko. Veľké ďakujem patrí aj mojim priateľkám a priateľom – Manuele, Soraye, Anne, Cidálii, Katke a Majkovi, za to, že tu vždy boli pre mňa.

No a v neposlednom rade ďakujem ženám, ktoré mi dovolili zdieľať ich príbehy v tejto knihe, za ich dôveru, otvorenosť a odvahu prejsť vlastnou transformačnou cestou. Ich ochota podeliť sa so skúsenosťami nám pomohla nielen potvrdiť tézy, s ktorými sme začínali písanie tejto knihy, ale aj hlbšie pochopiť, ako kríza identity formuje naše životy. Ich príbehy sú dôkazom, že aj z náročných situácií môže vzísť rast a sila.

Za tie roky som mala možnosť sprevádzať vyše sto detí v ich životných krízach. Práve ony ma naučili byť autentickejšou, pravdivejšou a ľudskejšou. Aj za to všetko som nesmierne vďačná.

Tiež by som chcela poďakovať každému, kto sa odvážil urobiť krok späť k sebe samému, prijať a uznať svoje zranenia a tieň. Vaša odvaha je pre mňa hlbokou inšpiráciou.

Špeciálne venovanie

Proces tejto knihy bol sprevádzaný smrťou a narodením. Vznikla medzi prvým nádychom malého svetla a posledným výdychom duše, ktorá ma sprevádzala v ťažkých chvíľach.

Preto ju chcem špeciálne venovať môjmu milovanému Lucovi, ktorý uzrel svetlo sveta 19. decembra 2023 a priniesol do môjho života hrejivý pocit nekonečnej lásky. Písanie tejto knihy som začala krátko po jeho narodení – vo chvíľach, keď som sa aj ja učila znovu dýchať.

Tesne pred tým, ako išla kniha do tlače, som stratila svojho blízkeho priateľa.

Kiki, ďakujem za tvoje verné priateľstvo. Bol si mi tichou oporou v temných chvíľach, aj keď si sám zápasil s vlastnými démonmi. Tvoja bolesť bola hlboká a tvoja duša unavená. A predsa si tu pre mňa bol – prítomný, verný, vnímavý. Tvoja smrť ma zasiahla, no stala sa aj posledným ohnivým lúčom, ktorý vyprevádza túto knihu do sveta.

Luca a Kiki. Jeden mi pripomenul, čo je čistá láska. Druhý, čo je hlboká strata. Obaja ma naučili, čo znamená byť skutočne nažive. Z popola bolesti sa zrodil plameň pravdy. Symbolizuje svetlo. Táto kniha je tým svetlom.

Úvod

„Vyhorenie ma naučilo, že niekedy je potrebné zastaviť sa,

pozrieť sa na vlastný život a nechať odísť to,

čo nás už ďalej neposúva. Nie ako akt vzdoru,

ale ako prejav lásky a vďaky voči sebe.“

Vyhorenie. Toto slovo v posledných rokoch počujeme čoraz častejšie, no jeho hĺbku pochopíme až vtedy, keď sa stane našou realitou. Nie je to len únava alebo strata motivácie. Je to stav, keď sa zdá, že životný oheň, ktorý nás kedysi poháňal, naposledy prudko vzplanul a náhle zhasol. 

Vyhorenie pripomína hviezdu, ktorá pred svojím zánikom exploduje vo veľkolepej supernove. Po intenzívnej chvíli svetla nastane ticho a prázdno.  Hviezda umiera. 

Keď vyhoríme, všetko, čo sme poznali, sa zdá byť spálené na popol. A predsa, práve v tomto popole, ktorý po vyhorení zostane, sa často rodí nový začiatok. Nenápadný, ale plný nádeje na nový život.

Táto kniha vznikla z osobnej skúsenosti. Je odrazom chvíľ, keď som sama stála na hranici svojich síl obklopená temnotou, ktorá pohlcovala moju radosť zo života a doslova ma takmer pripravila o zdravý rozum. Vyhorenie ma naučilo, že niekedy je potrebné zastaviť sa, pozrieť sa na vlastný život a nechať odísť to, čo nás už ďalej neposúva. Nie ako akt vzdoru, ale ako prejav lásky a vďaky voči sebe.

Práve o tom je táto kniha. Je o ceste, ktorá je bolestivá, no zároveň oslobodzujúca. O znovuzrodení a objavnej ceste späť ku svojej podstate. 

Často do seba dozrievame bolestivo. Nie je totiž také jednoduché, zbaviť sa presvedčení, ktorým sme dlhé roky verili o sebe či svojom živote. Narodiť sa znova znamená nechať umrieť tie časti, ktoré máme síce naučené, ale nie sú naše, nie sú autentické. A to je náročný a bolestivý proces. Málokto sa na túto cestu dozrievania vydá dobrovoľne. Ku skutočnej transformácii nás zväčša donúti naozaj až veľká kríza, keď sme už vyskúšali všetko možné, aby sme sa svojmu vývoju vyhli. Nanešťastie, až keď už nie je na výber a sme na pokraji svojich síl, sme naozaj odhodlaní čeliť zmene. Dúfam, že raz sa to zmení a budeme vedení k tomu, aby sme v sebe dozrievali prirodzene a bezbolestne už odmalička.

Chcem vás pozvať, aby ste spolu so mnou prešli touto transformáciou. Budeme sa dotýkať tém, ktoré nie sú jednoduché, no sú nevyhnutné. Odkryjeme vrstvy presvedčení, ktoré nám vštepovali spoločnosť, rodina či naše vlastné očakávania. Budeme sa učiť púšťať, čo už neslúži nášmu rastu, a prijímať seba takých, akí naozaj sme.

Nech je táto kniha vaším sprievodcom na ceste z popola a môj príbeh slúži ako dôkaz, že aj keď je to náročné, oplatí sa vytrvať. Nech vám moje slová pomôžu znovu nájsť váš oheň a zažať ho jasnejšie než kedykoľvek predtým. 

Lebo cesta k sebe je tá najdôležitejšia, akú môžete v živote podniknúť.

Môj príbeh:
Plameň duše

„Chýbaš mi. Poznaj ma a maj ma rád/a.

Váž si ma. Pomôž mi cítiť sa v bezpečí.“

„Pýtaš sa ma, čo je s tebou, prečo celý deň spíš,“ spieva Richard Müller vo svojej piesni. Tento text dokonale vystihuje stav vyhorenia. Pamätám si presne to ráno, keď ma vyplo. Akoby niekto stlačil tlačidlo „stop“, vypol všetko vo mne a nechal ma len existovať. Necítila som nič. Ani bolesť, ani radosť, ani strach. Bolo to, akoby moje vnútro niekto vypálil do prázdnoty. Aj samotné premýšľanie ma stálo viac energie, než som si mohla dovoliť. V tom okamihu som len bola. Žalúzie zatiahnuté, vonku dusno, ale ja som sa triasla. Slová mi uviazli v hrdle, nedokázala som nikomu v práci vysvetliť, že neprídem na poradu. Napokon som len napísala nezrozumiteľnú správu manželovi, aby kontaktoval môjho zamestnávateľa, že neprídem do práce.

Dnes viem, že som si tým musela prejsť, aby som o vyhorení mohla podať svedectvo a pomáhať aj iným ľuďom prejsť týmto popolavým údolím. Za to, čo ma naučilo, som nesmierne vďačná, pretože som vďaka vyhoreniu našla príležitosť opäť nájsť samu seba. 

Keď vyhorenie opisujem, prirovnávam ho často k výbuchu sopky. Napätie sa hromadí celé roky už od detstva, až kým jedného dňa nevybuchne. Ten výbuch zničí všetko, čo bolo v dosahu. Zanechá za sebou len prázdnotu, prach a popol. 

Spočiatku sa vyhorenie prejavuje len ako slabé zemetrasenie. Občas máte pocit, že strácate pôdu pod nohami, ale nadýchnete sa a idete ďalej. Aj keby sa na vás rúcali steny, aj keby okolo vás šľahali hromy-blesky, nič vás nezastaví. Ľudia okolo vás ani netušia, že sa niečo deje. Tie tmavé kruhy pod očami? To zakryje make-up. Únava? Kto dnes nie je unavený… Náhle záchvaty paniky či úzkosti? Odsúvate ich na druhú koľaj. Prinajlepšom si vezmete nejakú tabletku a idete ďalej. 

Prvé príznaky prehliadate alebo zľahčujete. Nemáte čas. Máte toho toľko, čo ešte treba urobiť, čo treba stihnúť, o čo sa postarať. Ignorujete tichú predzvesť niečoho, čo prichádza síce pomaly, ale neodvratne. Keď tá sopka raz vybuchne, spaľujúcim následkom sa už nevyhnete. 

Vyhorenie je stav, keď sa chronická únava stane vaším stálym spoločníkom. Vzniká ako následok dlhodobého stresu a preťaženia, pričom únava je taká hlboká, že ani vo chvíľach odpočinku nedokážete získať späť stratenú energiu. Môže sa stať, že aj napriek tomu, že si doprajete viac oddychu, dovolenky či pokoja, neprináša vám to vôbec pocit úľavy. Mohli by ste oddychovať a spať pokojne celé týždne, aj tak by ste sa zobudili unavení. Predstavte si to tak, ako keby ste mali zápalnú šnúru. Pri vyhorení sa táto šnúra zapaľuje pomaly, kúsok po kúsku. A keď plameň dosiahne jej koniec, exploduje v prázdnotu, v nechuť, vo večný pocit vyčerpanosti. Je to, akoby ste boli náhle uzamknutí vo vnútri vlastného tieňa – fyzicky, mentálne aj emocionálne. Môžete si oddýchnuť, môžete sa pokúsiť vypnúť, ale energia, ktorá vás kedysi poháňala, sa jednoducho už nevracia. Váš stroj beží naprázdno, bez oleja, bez paliva. Ale vy sa stále snažíte ísť ďalej v súlade s tempom sveta, hoci vaše srdce kričí, aby ste zastavili.

Vyhorenie sa neobjaví ako blesk z jasného neba. Skôr je to, ako keď stojíte v hustom daždi a necítite, že ste mokrí. Stačí, keď potom trochu zafúka a prechladnete. A až vtedy si všimnete: „Aha, niečo sa deje, bolí ma hrdlo.“ K prvým príznakom sa pridávajú ďalšie a vy odolávate, až kým neskolabujete. Najprv si poviete, že vám len chýba trochu motivácie, že sa to zlepší. Ale postupne zisťujete, že veci, ktoré vám kedysi robili radosť, vás už nebavia. Priateľské rozhovory vás vyčerpávajú, všetko vás bolí, do práce sa vlečiete nasilu. Neustále sa nachádzate niekde medzi ospalosťou a prebudením. Tvorivosť a kreativita? Zabudnite. Každý deň je ako brodiť sa divokou riekou, ktorá vás pomaly ťahá ku dnu. A keď sa začínate topiť, nevládzete zdvihnúť ruky, nevládzete plávať, nedosiahnete na hladinu. V najtmavších hĺbkach temnej rieky k vám nedolieha žiadne svetlo. 

Váš svet sa začína zmenšovať, stáva sa tmavším, zovretejším. Už sa neusmievate, lebo nemáte dôvod. A ak sa aj usmejete, lebo sa to tak patrí, vaše oči prezrádzajú pravdu o tom, ako vaša duša trpí. Túto pravdu však mnoho ľudí vo vašom okolí ani nepostrehne. Okrem toho, že strácate energiu a radosť zo života, strácate aj zmysel. Na ničom už nezáleží. A potom jedného dňa sa jednoducho zastavíte. Všetko je preč. Nič neostáva, len nepreniknuteľná a hustá prázdnota.

Vyhorenie je naozaj strašné. Ale tí, ktorých toto strašidlo poznačilo a prežili, vedia, že vyhorenie je aj obrovským darom, ak sa mu odvážite trpezlivo čeliť. Práve v tých najťažších momentoch môžete opäť nájsť to, čo ste dlho ignorovali. Možno to bol tichý hlas, ktorý ste prekričali vlastnými ambíciami, egom, neustálym „musím“ a „malo by sa“ a „ešte toto“. Bol to váš hlas. Ste to VY, kto na vás čaká uprostred tej popolavej prázdnoty a trpezlivo volá: „Chýbaš mi. Poznaj ma a maj ma rád/a. Váž si ma. Pomôž mi cítiť sa v bezpečí.“ 

Psychoedukácia: Kľúč k pochopeniu vlastného príbehu

Psychoedukácia je často podceňovaná, no predstavuje jeden z najdôležitejších krokov na ceste k uzdraveniu. Prečo? Pretože pomáha rozpoznať, pochopiť a pomenovať to, čím si prechádzame. Nie je to len o získaní diagnózy. Je to o objavení nástroja, ktorý nám umožní pozrieť sa na vlastný príbeh s novým porozumením. Často fungujeme na pokraji vyčerpania bez toho, aby sme si uvedomovali, čo sa s nami deje. Napríklad, depresia či vyhorenie nie sú vždy viditeľné na prvý pohľad. Mnoho ľudí ich úspešne maskuje. Nasadia úsmev, pekne sa upravia, prehodia pár vtipov a odvedú pozornosť od svojho skutočného stavu. No vo chvíľach samoty prichádza bolesť, vyčerpanie, nespavosť či hľadanie úľavy vo fľaši vína. A práve tu nastupuje význam psychoedukácie – rozpoznanie symptómov a uvedomenie si, že je úplne v poriadku potrebovať pomoc.

Diagnóza môže pôsobiť desivo. Nikto nechce byť zaškatuľkovaný a označený „nálepkou“. No zároveň je pomenovanie problému prvým krokom k jeho riešeniu. Je to ako zistiť meno nepriateľa, ktorému čelíme. Až potom môžeme strategicky naplánovať, ako ho prekonať.

Niekedy práve diagnóza pôsobí ako alarm, ktorý nás prinúti pozrieť sa na svoj život pravdivo. Tento „aha moment“ nie je len o uvedomení si problému, ale aj o pochopení jeho koreňov. Napríklad žena, ktorá prežíva depresiu po narodení dieťaťa, si môže uvedomiť, že ju prenasledujú nevyriešené traumy z detstva. Jedna taká žena mi rozprávala svoj príbeh. Vyrastala v domácnosti, kde bol otec alkoholik. Často, keď mal vypité, chodil za ňou do izby a pýtal sa jej, kedy mu „vráti peniaze, ktoré do nej investoval“. Mala len osem rokov, no už vtedy cítila obrovský pocit viny za svoju existenciu. V detskej izbe si zbalila kufor, ktorý držala pod posteľou vždy pripravená na odchod, pretože bola presvedčená, že je pre svojich rodičov príťažou.

Tento deštruktívny vzorec si preniesla aj do dospelosti. Keď sa jej narodilo dieťa, staré rany sa reaktivovali. Prežívala intenzívny pocit viny, problémy s prijímaním pomoci, a dokonca nedokázala prijať ani finančné ohodnotenie za svoju prácu. Hoci mala schopnosti a možnosti dosiahnuť finančnú hojnosť, jej podvedomie ju neustále blokovalo. Tento „samaritánsky komplex“, nutkanie vždy dávať a nikdy neprijímať, ju držal v neustálom napätí.

Psychoedukácia je kľúčová nielen preto, že nám umožňuje pomenovať problém, ale preto, že nás učí pochopiť vlastné správanie a jeho korene. Keď pochopíme, prečo sa správame určitým spôsobom, môžeme tieto vzorce začať meniť.

Tak ako v prípade spomínanej ženy, ktorá si až po stanovení diagnózy dokázala uvedomiť, odkiaľ pramení jej pocit viny a sebanenávisti. Pochopenie jej pomohlo prijať fakt, že má právo na radosť, úspech a vlastné hranice.

Diagnóza nie je cieľom, je to len začiatok. Keď vieme, čomu čelíme, môžeme začať reflektovať a prepisovať svoj príbeh. Uvoľniť sa spod bremena starých návykov a vzorcov. Psychoedukácia nás vedie k sebapoznaniu a sebaprijatiu. Pomáha nám pochopiť, že nie sme definovaní svojimi traumami alebo diagnózou. Sme oveľa viac, a práve toto pochopenie nás môže oslobodiť.

Aký príbeh o sebe si hovoríme? A čo by sa stalo, keby sme si dovolili napísať nový? To je skutočná sila psychoedukácie. Dáva nám nástroje, aby sme mohli písať príbehy plné pravdy, prijatia a nádeje.

Koniec ukážky