Ukážka z elektronickej knihy

This publication has been made possible with the financial support

from the Nederlands letterenfonds Dutch foundation for literature.

Táto kniha vyšla vďaka finančnej podpore

Nederlands letterenfonds Dutch foundation for literature.

Publikáciu z verejných zdrojov
podporil Fond na podporu umenia.

Johan Huizinga Amerika

Preklad a doslov © Adam Bžoch 2025

Redakčná úprava © Martin Plch 2025

Návrh prebalu a grafická úprava © Martin Vrabec 2025

Sadzba © Milan Beladič (www.beeandhoney.sk) 2025

Ako dvadsiaty tretí zväzok edície Tulipán

vydalo © Vydavateľstvo Európa, s.r.o. 2025

Prvé slovenské vydanie

www.vydavatelstvo-europa.sk

ISBN 978-80-8237-044-0

Človek a dav v Amerike

(Štyri eseje o moderných
kultúrnych dejinách)

Predbežná správa k prvému vydaniu

Táto kniha vznikla na základe štúdia, ktoré predchádzalo mojim prednáškam o amerických dejinách na Leidenskej univerzite v uplynulom akademickom roku. Prvá esej vyšla v časopise De Gids v júli a v auguste 1918 pod názvom „Historický protiklad ako predmet štúdia amerických dejín“. Tretia esej je súčasťou Správ kráľovskej akadémie vied, odd. Literárna veda, 5. séria, časť IV.

O Amerike toho vieme príliš málo. Aj keď nejeden cestovateľ, ktorý sa odtiaľ vráti, zachytí svoje dojmy v knižnej podobe, je v povahe vecí, že takýmto zápiskom chýba historické prehĺbenie, potrebné na pochopenie dneška. Azda to ospravedlní skutočnosť, že človek, ktorý nikdy nevkročil na pôdu nového sveta, sa tu pokúsil načrtnúť niekoľko línií z kultúrnohistorickej perspektívy.

Dejiny Ameriky ma donedávna veľmi nepriťahovali. Myslel som si, že by mi v nich chýbalo všetko to, čo v európskej minulosti poukazuje na jej veľkosť. Štúdium, do ktorého som sa pustil, sa však čoskoro ukázalo ako podnetné a napínavé ako dosiaľ máločo. Akoby človek, usilujúci sa pochopiť amerického ducha, prijal čosi z jeho elánu.

Štúdium amerických dejín prináša radosť ešte vďaka jednej okolnosti, totiž vďaka vynikajúcemu spôsobu, akým sa v Amerike organizuje starostlivosť o domácu historiografiu. Aj o tom sa veľmi málo vie. Táto vedecká iniciatíva sa datuje vlastne až rokom 1884, keď vznikla Americká historická asociácia, ktorá podávala od samého začiatku solídny pracovný výkon. Príliš skromné zastúpenie americkej historickej literatúry v našich verejných knižniciach tak čiastočne kompenzujú americké pomocné výskumné prostriedky, vyznačujúce sa mimoriadne praktickým zameraním. Americkí historici – ako opakovane  zisťujeme – sú neustále predchnutí vedomím, že úloha historickej vedy spočíva aj v niečom inom a širšom než v produkovaní odbornej učenosti.

September 1918

Predbežná správa k tretiemu vydaniu

Pokúsiť sa v roku 1928 o aktualizáciu knihy o Amerike, ktorú som napísal v roku 1918, revidoval ju v roku 1920 a už vtedy sa vyznačovala ambíciou posunúť sa až k hraniciam súčasnosti, je azda ťažšie, ako keby sme chceli nožnicami vystrihnúť súčasnú siluetu nejakej dámy na základe jej dávnejšej predlohy. Obavu z tejto háklivej úlohy môže autor zo seba striasť z dvoch dôvodov. Po prvé preto, lebo tieto state boli od samého začiatku zamýšľané ako historické eseje, tak ako sa to uvádza v podtitule knihy. Po druhé vďaka tomu, že som vlani publikoval knihu s názvom Amerika, ako žije a myslí, ktorá v istom zmysle predstavuje doplnok k predloženej práci.

Revízia preto spočívala najmä v zdôraznení historického charakteru týchto esejí. Kde to však bolo možné, zohľadnil som v úvahách aj uplynulé roky, aktualizoval som číselné údaje a čo sa ukázalo ako zastarané, to som vynechal.

Od roku 1920 sa americký hospodársky život uberá toľkými novými cestami a predstavuje nám také množstvo nových javov, že druhá esej mohla dosiahnuť súčasnú úroveň len vďaka úplne novému spracovaniu látky. Samotná otázka tvoriaca základ úvahy v nej nadobudla inú podobu. Ten, kto sa túži dozvedieť niečo o ekonomickom vývoji posledných rokov, nech si prečíta knihu Arthura Feilera Amerika-Europa, Erfahrung einer Reise, 1926, Frankfurter Societäts-Druckerei a prácu M. J. Bonna Geld und Geist, Vom Wesen und Werden der Amerikanischen Welt, 1927, S. Fischer, Berlín.

Čitateľa ďalej upozorňujem na dve vynikajúce ucelené spracovania amerických dejín, obe vyšli v dvoch dieloch: D. S. Muzzey, The United States of America, 1922/4, Ginn & Company a Ch. A. & Mary R. Beard, The Rise of American Civilization, 1927, Macmillan.

Január 1928

I
Individualizmus a združovanie

Toho, kto sa prvý raz začne zamýšľať nad dejinami Spojených štátov amerických, sa ľahko zmocní pocit, akoby sa díval cez nejaký hľadáčik a nedokázal ho dostatočne vyostriť: krúti ním hore-dolu, obraz však zostáva hmlistý. Alebo ak by sme si želali dôstojnejšie porovnanie, bude sa cítiť ako človek zvyknutý na prísne a priezračné formy klasickej hudby, ktorý po prvýkrát počuje modernú skladbu. Na prvé počutie si v nej neuvedomí zvládnutosť dominantnej formy a pôsobí naňho spočiatku len ako zmätená a pohlcujúca masa zvukov a nezvyčajných harmónií. Ak sa usilujeme pochopiť dejiny Spojených štátov ako celok, do veľkej miery na nás zapôsobia takto pohlcujúco, disonančne a tým aj mätúco: Vidíme v nich hyperbolický vývin, vášnivé konflikty, krikľavé protiklady medzi činom a slovom; dôvody týchto konfliktov nám však nie sú na prvý pohľad zjavné a nie je nám hneď známy ani priebeh ich vývinu; línie obrazu sa nám nechcú vyjaviť vo svojej ostrosti.

Nie je na tom nič prekvapujúce, ak si uvedomíme, ako sa vlastne utvára naše permanentne nedostatočné chápanie dejín. Súvislosť toho, čo sa udialo, uchopuje história tým, že udalosti odvodzuje z určitej dramatickej schémy a vidí ich v jednoduchej forme. V zásade je len zopár schém a foriem, ktorými si historické myslenie vypomáha. Koncipované sú na základe antických dejín, resp. dejín stredovekej a modernej Európy: Vypracovali ich historici-myslitelia predchádzajúcich storočí: podieľal sa na nich Thukydides i Augustín, Machiavelli, Voltaire i Burckhardt. Na tieto dejiny starého sveta sme si zvykli: ich schémy a formy máme sklon hľadať aj v dejinách veľkého spoločenstva nového sveta. Je však zarážajúce, ak sa staré formy zjavne nedajú alebo sa len nedostatočne dajú uplatniť v prípade nového sveta?

Na príklade amerických dejín by som tu chcel preveriť dve z formálnych schém, ktoré nám zvyčajne umožňujú pochopiť históriu.

Tou prvou je konflikt medzi starým a novým; druhá sa týka protikladu medzi túžbou po osobnej samostatnosti a potrebou spájania sa.

Vedome či nevedome máme tendenciu hľadieť na históriu ako na formu boja medzi starým a novým, resp. ako na vôľu k zachovaniu a udržaniu, ktorá sa neustále vzpiera reformovaniu a obnove. Všetky veľké historické procesy sa dajú uchopiť v podobe takéhoto protikladu: či už ide o vývin ducha alebo o sociálny vývoj, alebo len o boj o moc. Takmer vždy je možné udalosti odvodiť z odporu, ktorý kladie inertnosť po stáročia existujúcej spoločenskej štruktúry vyformovaniu novej vôle a nových síl. Samozrejme, že sa takýmto protikladom nevyjadruje význam veľkých javov a len sa naznačuje ich faktický priebeh. Tento princíp rozlišovania v boji medzi starým a novým – princíp, ktorý do veľkej miery ovláda naše historické chápanie –, však v sebe obsahuje silný dramatický i etický prvok. Dramatický prvok preto, lebo nevyhnutné vzájomné neporozumenia vždy vnímame ako veľké tragické kontrasty medzi zaslepenosťou konzervatívcov a hybris obnovovateľov. Etický prvok preto, lebo vždy prejavujeme úctu voči tomu, čo je mŕtve a krásne, no všetko mladé a živé milujeme. Ak sa pozorovateľ rozhodne pre niektorú z týchto strán, potom sa mu ich protiklad preštruktúruje do podoby epizódy v rámci kozmického boja medzi svetlom a temnotou, resp. medzi dobrom a zlom.

Tieto misky historických váh, na ktoré kladieme svoje srdce, nám pri uchopovaní amerických dejín nie sú takmer vôbec platné. Sotva však poprieme, že ich máme tendenciu používať. Komu sa nestalo, že by si pri pokuse pochopiť konšteláciu strán Republikánov a Demokratov nepoložil otázku, ktorá z týchto dvoch strán je konzervatívna a ktorá progresívna? S touto otázkou však okamžite človek stroskotá. Pretože v Amerike očividne neprebieha deliaca čiara medzi starým a novým. V Amerike sú všetky sily nové. Vďaka tomu aj chýbajú v amerických dejinách takmer všetky faktory, ktoré ovládali európske dejiny. Od okamihu získania nezávislosti a upevnenia Ústavy tu neexistuje nijaké úsilie o novú štátnu formu a ani otázka následníctva. Z pôdy tu neklíčia žiadne výhonky, ktoré by bolo potrebné odstrániť tak ako z feudálneho lesa. Nejestvuje tu nijaký problém štátu ani náboženstva a ani cirkevnej moci či cirkevných statkov. Niet tu ani nijakej otázky obrany či politickej rovnováhy medzi susedmi alebo hegemónie nad nimi. Nejestvuje ani otázka národných menšín a dlhý čas tu nebola ani sociálna otázka (pretože otroctvo nepredstavuje ani jedno ani druhé).

To všetko ale neznamená, že v Amerike stále nejestvujú aj staré sily, vzdorujúce rastu nového. Samozrejme, že jestvujú; každé mocenské jadro, či už ide o vlastníctvo, záujem alebo ideu, starne a lenivie; v Amerike však niet starých mocností, vyznačujúcich sa primitívnou tradíciou a fantastickou prestížou, ktoré by zjednocoval lesk stáročnej dôstojnosti, tak ako ich v Európe zjednocuje cirkev a koruna, šľachta a vojsko.

Namiesto protikladu medzi starými a novými životnými formami tu v samotnej spoločnosti vystupuje oveľa mohutnejší protiklad medzi prírodou a človekom. Moc, ktorej inertnosť je potrebné prekonať, predstavuje moc samotnej hmoty. Úlohou, ktorú má americký národ od začiatku pred očami ako príkaz, je podrobenie si obrovského kontinentu prácou. Každá politická a kultúrna otázka je tu v zásade ekonomickou otázkou. Na panenskej pôde neobsadenej starými a zakorenenými spoločenskými výhonmi pôsobia hospodárske faktory s takou slobodou a bezprostrednosťou, akú európske dejiny nepoznajú. Politická vášnivosť sa v Amerike vedome obracia k ekonomickým otázkam, nepodriaďujúcim sa ideovému systému rozličných presvedčení, ktorý sa pre toho, kto ho vyznáva, stáva symbolom jeho kultúry. Keby sme to chceli vyjadriť marxisticky, mohli by sme povedať, že ekonomické faktory sa tu oveľa menej zahaľujú do ideologických predstáv.

Aby sme dobre pochopili rozdiel medzi americkými a európskymi dejinami, musíme porovnať debaty vo francúzskom ústavodarnom národnom zhromaždení z roku 1789 s debatami v Kontinentálnom kongrese z roku 1776. Kým na jednej strane máme dočinenia s kampaňou za všeľudskú lásku a racionalistický optimizmus, vládne na druhej strane ostrý vecný tón, ktorý sotva prezrádza, že títo Američania boli oddaní tým istým osvietenským predstavám ako ideám. Vo Vyhlásení nezávislosti síce idey zaznievajú, avšak v debatách o štátnej forme počujeme hlasy, ktoré svedčia o triezvom pohľade. Pri diskusii o významnej otázke, či sa má v Kongrese hlasovať podľa jednotlivých štátov alebo podľa počtu obyvateľov, poznamenáva John Adams: „Rozum, spravodlivosť a rovnosť nikdy nemali na Zemi dostatočnú váhu na to, aby riadili grémiá ľudí. To dokáže jedine záujem a jedine jemu možno veriť.“

Neviem, či nájdeme v 18. storočí nejakého ráznejšieho sociálno-ekonomického realistu než bol John Adams. V Kongrese s maximálnou nepredpojatosťou argumentuje, že nie je dôležité, či nazývať robotníkov slobodnými alebo otrokmi.1 Je neochvejne presvedčený o nevyhnutnosti triedneho boja. „V každej spoločnosti, kde jestvuje vlastníctvo, bude jestvovať zápas medzi bohatými a chudobnými.“ Velebí „teóriu zbedačenia“ a nedôveruje náboženským princípom ako brzde rebélie.2 „To dokáže jedine záujem.“ „Neviem,“ povedal, „prečo by sme sa mali hanbiť priznať, že melasa tvorila podstatnú ingredienciu americkej nezávislosti.“3 Adams pritom nie je s týmito myšlienkami vo svojom okruhu sám. V podobnom duchu sa v roku 1776 vyjadruje Samuel Chase, poslanec z Marylandu: „Budeme sa riadiť našimi záujmami, a mali by sme sa nimi riadiť.“4

A tak to aj naozaj bolo. V dejinách Spojených štátov stoja od začiatku v popredí veľké ekonomické záujmy a sporné otázky ako motívy politického boja. Otázka papierových peňazí proti „hard money“ je na poriadku dňa už pred vzburou proti Anglicku a takmer nepretržite sa dramaticky dotýka krajiny. Vážne ohrozenie existencie Únie, predohra secesie, vyrastá priamo z odporu južných štátov proti protekcionizmu, jednostranne slúžiacemu záujmom obchodných a priemyselných štátov. Čisto na základe tohto ekonomického rozporu káže John Calhoun okolo roku 1830 o „nulifikácii“, teda o anulovaní určitého federálneho zákona jedným štátom s nevyhnutným dôsledkom odtrhnutia tohto štátu. V tom čase sa ešte nebezpečenstvo odvráti vďaka silnej úniovej politike prezidenta Andrewa Jacksona. Južná Karolína, ktorá začala uvádzať nulifikáciu do praxe, sa podrobila. Okamžite nasledoval ďalší vášnivý boj, vyvolaný iným čisto ekonomickým princípom – Jacksonovo urputné a zničujúce ťaženie proti Národnej banke, ktorá sa od svojho založenia v roku 1791 stala cieľom ostrých útokov. Aj v tomto prípade tvoril základ sporu hlboký ekonomický protiklad: išlo o boj agrárnej, priekopníckej demokracie Západu, ktorá v Jacksonovi dokázala po prvý raz proti vzmáhajúcej sa koncentrácii kapitálu postaviť do centra štátnej moci svojho zástupcu.

V amerických dejinách sa ekonomické faktory nachádzajú na povrchu, takže vidíme, ako sa nám priamo pred očami opakovane odohráva proces, ktorý Marx označil ako všeovládajúci: Ako výrobné sily – v konečnom dôsledku ide o technické a prírodné prostriedky ekonomickej produkcie – dokážu určovať celý historický vývin a formujú všetky stránky spoločenského, politického a kultúrneho života. V roku 1793 vynájde Eli Whitney nástroj, ktorým je možné oddeliť vlákno bavlny od semien, tzv. cotton-gin. Vďaka nemu ovládne poľnohospodárstvo založené na bavlne celý Juh, a to rozhodne aj v prospech udržania otrokárskeho systému, ktorý už podľa všetkého takmer odumieral. Azda ešte výstižnejší je v skrátenom priebehu vzostup a vývoj veľkochovu dobytka v prériovej oblasti západne od Mississippi, v takzvanej cow-country.

V roku 1860 zasypalo v Nebraske snehom karavánu; cestujúci vtedy zahnali svoje ťažné voly, ktoré už nemali čím kŕmiť, do divočiny, aby ich v nej nechali uhynúť. Avšak na jar tam svoje zvieratá opäť našli a dobre vykŕmené. To sa stalo východiskom pre veľkochov dobytka na prériách. Odvtedy sa každoročne uskutočňoval long drive dobytka z Texasu po Woyoming a Montanu krížom cez celé neobsadené územie v úplne nomádskej podobe, bez akéhokoľvek súkromného vlastníctva. O pár rokov sa takto vyvinul typ kovboja, ktorého charakterizovala novučičká romantika, dodnes prežívajúca vo filmoch. Medzičasom však začalo dochádzať k postupnému obmedzovaniu chovu dobytka on the open range – na otvorenom výbehu – procesom uzatvárania, enclosure. Tak vzniká ohraničenie súkromného vlastníctva, hoci naň ešte neexistuje žiaden zákon. Čo je príčinou tejto zmeny právneho stavu a ekonomických vzťahov? Je to okolo roku 1870 vynájdenie ostatého drôtu. Zrazu sa zjavil jednoduchý prostriedok, ako vytvoriť lacné, pre dobytok dostatočné oplotenie tisícok míľ nezalesnenej plochy. Vďaka oploteniu vzniká vlastníctvo, nie oplotenie vďaka vlastníkovi. Tento proces ide tak ďaleko, že chovatelia dobytka dokonca zatarasia poštové cesty. Okolo roku 1885 patrí už systém free grass a long drive minulosti. Keď plukovník Coddy alias Buffalo Bill organizuje v roku 1883 svoju Wild West Show, je to už len kus kultúrnej histórie.

Avšak ani pri fáze nezákonného oplocovania sa vývin nezastaví. Hneď po chovateľovi dobytka nasleduje poľnohospodár; terén, ktorý sa kedysi považoval za nepoužiteľný, sa zrazu stane žiadanou ornicou, no poľnohospodárstvo sa nedokáže rozvíjať skôr, než dôjde k odstráneniu nezákonných oplotení a všade tam, kde to umožňuje pôda, prichádzajú homesteaders, malí sedliaci-osadníci.

Zrazu dochádza k normalizácii chovu dobytka. V ďalšom priebehu dejín potom zohrajú výrobné sily ešte raz pozoruhodne priamu úlohu. S dobytkom sa spoja tri veľké interests – sú to cowmen, teda pastieri hovädzieho dobytka v prérijnej oblasti, chicagskí meatpackers (spracovatelia mäsa), ďalej železničné spoločnosti a ako štvrtý možno ešte spomenúť barbed-wire trust – trust na výrobu ostnatého drôtu. Všetky tieto záujmy sú už organizované vo veľkých korporáciách. Najprv putuje živý dobytok na bitúnky a to je veľmi výhodné pre železničné spoločnosti, ktoré potrebujú na prepravu obrovské priestory a uskutočňujú veľké transporty. Teraz však prichádza vynález, ktorý bez ostychu nazývame novotvarom chladiarenská technika. Vďaka nemu sa porážanie dobytka presúva do oblasti jeho chovu. Avšak železnice, ktoré vidia, že vďaka tomu sa ich vagóny na prepravu dobytka stávajú zbytočnými – keďže porazená krava zaberá menej miesta ako živá –, tomuto premiestňovaniu vzdorujú a usilujú sa mu zabrániť machináciami s tarifami. Tak sme v priebehu polovice storočia svedkami toho, ako dochádza k vzniku podnikania v tých najprimitívnejších formách, ktoré sa napokon vyvinú do najmodernejších podôb ekonomickej organizácie a stanú sa súčasťou najmodernejšieho ekonomického boja.5

V európskych dejinách sa predstava sociálneho boja klasifikuje mimovoľne z hľadiska zápasu starého a nového, o ktorom som povedal, že ho smieme považovať za jednu z najpôvodnejších predstáv nášho historického vnímania. Demokratizačné úsilie sa presadzuje ako zápas o „nové časy“, „rerum novarum cupido“. V Amerike sa spájanie protikladu do postupnosti starého a nového uskutočňuje v oveľa menšej miere. A tu je jedna z príčin, prečo sa nám spočiatku obraz nechcel ukázať v ostrejšej podobe; chýbala nám tu totiž zvyčajná mierka, ktorú uplatňujeme takmer nevedome.

Druhou historickou schémou, ktorej platnosť som chcel preveriť na amerických dejinách, je protiklad individualizmu a združovania. Je zjavné, že celistvé uchopenie tejto formy historického vývinu má oveľa konkrétnejší význam a tým aj vedecky vyššiu hodnotu než neurčitá eticko-estetická koncepcia večného boja medzi starým a novým. Váha, ktorú získal tento protiklad individualizmu a združovania, organizácie či kolektivizmu pre historické myslenie, bije do očí takmer na každej strane dnešných historických kníh. Z tohto hľadiska možno už od začiatku stredoveku usporiadať celý civilizačný vývin západnej Európy ako veľký proces, založený na akcii a reakcii. Tento všeobecný spôsob nazerania je bezpochyby do veľkej miery jednostranný, neúplný a v mnohých ohľadoch aj nesprávny. Z nedostatku lepšieho poznania však dodnes určuje náš kultúrnohistorický pohľad. Stredovek zvykneme považovať za obdobie prevažujúceho kolektivizmu: obrysy indivídua akoby boli v stredoveku málo výrazné, zato cirkev, kláštory a takisto sociálne i ekonomické organizácie ako feudálny systém či cechy sa vyznačujú pevnosťou a živosťou. Koncom stredoveku potom dochádza k veľkému prebudeniu človeka ako indivídua. Veľký švajčiarsky majster Jacob Burckhardt nás naučil v tomto procese individuálneho uvedomovania vidieť podstatu renesancie a prechod od stredoveku k novoveku. A hoci sme dnes presvedčení o potrebe revízie Burckhardtových myšlienok, doteraz sme sa nedokázali ubrániť predstave, že po stredoveku predstavuje signatúru európskej kultúry práve individualizmus. Všetky veľké javy v dejinách civilizácie novších čias možno pohodlne uchopiť ako artikulácie prevažujúceho individualizmu, ktorý ovládol nasledujúce storočia: či už si vezmeme renesanciu, reformáciu, uvoľnenie obchodu, absolutizmus, osvietenstvo, romantizmus alebo liberalizmus, všetky tieto javy sa dajú interpretovať ako účinky individualistického ducha. Ducha, o ktorom sa dnes často domnievame, že patrí do minulých dôb: V našich vizionárskych snoch si nové obdobie spoločenskej organizácie predstavujeme v štáte, v hospodárstve a v duchovnom živote, predstavujeme si vyššiu a dokonalejšiu podobu kolektivizmu, v ktorej sa duchovný zisk a individuálna sloboda stanú chránenou súčasťou foriem nového spoločenského zmyslu.

V tomto schematickom obraze historického vývinu, ktorého správnosť alebo použiteľnosť teraz necháme bokom, znamená teda pojem organizácie na jednej strane primitívny stav, na druhej strane najvyšší vývin vyhradený pre spoločnosť, zatiaľ čo individualizmus vystupuje ako čosi pomedzné, akoby tu išlo o štádium akejsi civilizačnej hypertofie, ktorú je potrebné prekonať, aby sa dosiahol prechod od primitívneho kolektivizmu k jeho vyššej forme.

Čo si máme počať s týmito pojmami vzhľadom na americké dejiny?

Keď vychádzame z európskych dejín, prípad sa nám javí nasledovne. Ak z renesancie a reformácie niekedy zaznieval duch mladého a trúfalého individualizmu, potom sa tento duch zmenil na čin v podobe zakladania anglických a nizozemských kolónií v Severnej Amerike. Dobrodružná podnikavosť a spriadanie veľkolepých plánov takých ľudí ako Gilbert alebo Raleigh, nábožensky motivovaná túžba po slobode Pilgrim Fathers – Otcov pútnikov –, zakladateľská vôľa Williama Penna a Jamesa Oglethorpa, kupecká podnikavosť ich všetkých dohromady – aj to sú artikulácie ducha novej doby. Všetok ten individualizmus pomáhal Ameriku vyformovať ako kvas. Absentuje tu fáza primitívneho kolektivizmu. Zatiaľ čo v Európe sa základy štátu a spoločnosti vytvorili vďaka staršiemu zmyslu pre spolčovanie, v Amerike čelilo individualisticky založené obyvateľstvo výzve, aby získalo nezmernú krajinu a podrobilo si úchvatnú prírodu.

Svoju úlohu si toto obyvateľstvo splnilo, jeho duch sa prejavil ako zrelý na jej uskutočnenie. Ak by sme sa pozreli, ako k tomu došlo, resp. ako sa individualizmus prejavuje v amerických dejinách, ponúka sa nám azda niekoľko opráv príliš všeobecnej predstavy individualizmu, ktorú si prinášame z európskych dejín.

Sme zvyknutí na to, že individualizmus, ktorý pre nás tvorí podstatu renesancie a novoveku, označujeme ako vysoko vyvinutý, pozitívny duchovný postoj, ako prvok vysokej, ušľachtilej kultúry. Myslíme pri ňom na osobnosti ako Leonardo, Erasmus či Montaigne. Avšak individualizmus, presadzujúci sa pri zakladaní amerických kolónií, sa prejavuje oveľa väčšmi v podobe primitívnej, obmedzujúcej, negatívnej vlastnosti. Étos, ktorý v 17. storočí udržiava pohromade a posilňuje kalvínske spoločenstvá Nového Anglicka, je skrz-naskrz predchnutý starodávnym duchom. Charakterizuje ho prísne a netolerantné udržiavanie náboženskej autority a verejnej mravnosti vo vlastnom kruhu a takisto odpor voči akejkoľvek vonkajšej autorite. Od uverejnení smerodajných štúdií Ernsta Troeltscha nám nie je cudzia myšlienka považovať starý protestantizmus vo svojej podstate za pokračovanie stredovekej kultúry.6 V podstate to môže platiť rovnako pre politické a spoločenské názory protestantského meštianstva ako aj pre jeho náboženský postoj. Kde je toto meštianstvo tak ako v Amerike prenechané svojmu osudu, do ktorého veľmi nezasahuje moderná centrálna vláda, tam si svoj život utvára v súlade s ideálmi stredovekého mesta. Sloboda znamená to, čo v stredoveku: že mešťania nestrpia, aby sa do nich niekto miešal. Už tu cítime, ako veľmi si vyžaduje korekciu naše spojenie pojmu individualizmu s renesanciou a modernou kultúrou. Bol to tento malomestský, starodávny a nepoddajný – takmer by sme mohli povedať stredoveký – individualizmus, ktorý Ameriku dobyl a udržal. Jedným z pozoruhodných faktov novších dejín zostáva, že na základe týchto princípov bolo možné dobyť kontinent, zatiaľ čo imperialistická politika francúzskej koruny v Amerike, vyznačujúca sa oveľa širším pohľadom na geografické možnosti krajiny, oveľa cieľavedomejším úsilím, oveľa mocnejším a jednotnejším zámerom než anglická kolonizácia – táto francúzska imperialistická politika neuspela.

Z toho istého individualizmu vzišla v jeho neskoršej historickej fáze vzbura amerických kolónií proti Anglicku.

Koniec ukážky