Ukážka z elektronickej knihy

Paul Lenormand

Tchécoslovaques en guerre

© Passés composés/Humensis, Ministère des Armées, 2023

Published by arrangement with Lester Literary Agency & Associates

Cover design © by Jakub Hauskrecht

Translation © 2025 by Andrea Černáková

Slovak edition © 2025 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-575-0119-0

Venované Marie, Pierrovi, Constantine
a Heliodorovi, môjmu sopečnému súostroviu.

Drahému dedkovi, ktorý by sa bol z tejto knihy veľmi tešil.

Za Európu, navždy.

Predslov k slovenskému vydaniu

Vážená čitateľka, vážený čitateľ,

táto kniha je výsledkom desaťročnej výskumnej práce v archívoch, najmä v slovenských a českých fondoch. Je predovšetkým poctou voči početným prácam československých (neskôr českých a slovenských) kolegov, ktoré boli publikované v priebehu viacerých desaťročí. Bez obrovského úsilia, ktoré bolo venované historickému bádaniu v Prahe, Bratislave a inde, by nebolo možné zostaviť kritické zhrnutie obdobia transformácie od vzniku prvej republiky po – čiastkové – zavrhnutie stalinizmu. Chcel by som sa srdečne poďakovať svojim kolegom a kamarátom, ktorí boli súčasťou tohto akademického a vydavateľského dobrodružstva.

Táto publikácia neprináša podrobné dejiny Československej ľudovej armády ani to, čím všetkým si prešli československé jednotky, ale ponúka zbierku mnohých individuálnych aj kolektívnych životných ciest Čechov a Slovákov (alebo príslušníkov iných národností) v období druhej svetovej vojny a studenej vojny. Hoci je väčšina dôležitých etáp českej a slovenskej vojenskej histórie zachytená v tejto knihe, jej prvoradým zámerom je nastoliť otázku, akým spôsobom bojový a vojenský stav zmenil československú spoločnosť – v jej národnostnej, sociálnej, generačnej a rodovej rôznorodosti, ako aj poukázať na súvislosti medzi armádou a politikou. A keďže sú v súčasnosti dostupné ďalšie archívy a údaje, ostáva okrem toho aj veľa práce pri mapovaní osudov obyčajných účastníkov vojny.

Závery, ktoré kniha prináša, nie sú konečné, no poukazujú na potrebu dialógu medzi historičkami a historikmi, ktorí sa venujú dejinám ozbrojených síl, vojny a komunizmu. Každému Európanovi (nielen Čechom a Češkám, Slovákom a Slovenkám) zložité dejiny Československa 20. storočia pripomínajú, že je nezmyselné viesť o minulosti diskurz v binárnych intenciách dobra a zla, toho, čo je zavrhnutiahodné, a toho, čo je obdivuhodné. História tejto krajiny je zároveň školou pokory pri prijímaní vlastných rozhodnutí a znášania ich dôsledkov, či už sú bežné alebo tragické, pragmatické alebo hrdinské.

Nanterre, september 2024

Úvod

„Do smutného ticha českej noci po Narodení Pána sa ozvali motory britského bombardéra Halifax. Všetkým bojovníkom na svete bolo treba ukázať, že Nemci si síce svojou početnou prevahou môžu zradenú a bezmocnú krajinu podmaniť, že môžu násilím bezbranný ľud donútiť k poslušnosti, no v nijakom prípade sa im nepodarí pokoriť českú dušu.“1

Jaroslav Andrejs

Práve toto lietadlo jednej chladnej decembrovej noci roku 1941 prepravovalo hŕstku parašutistov poverených úlohou zavraždiť vysokého nacistického hodnostára a brániť česť svojho národa. Ak sa hovorí o histórii Československa v druhej svetovej vojne, je prakticky nemožné nespomenúť atentát na Heydricha, ktorý 27. mája 1942 spáchali dvaja poddôstojníci československej armády Jozef Gabčík a Jan Kubiš, zdržujúci sa do toho času v exile na britskom území. Operácia bola síce úspešná, no obaja výsadkári v nej prišli o život a na relatívne pokojné Čechy sa zniesla obzvlášť krutá represia z nemeckej strany. Vyhladenie Lidíc otriaslo celým svetom a vyvolalo silnú vlnu súcitu s utláčanými Čechmi. Tento draho zaplatený hrdinský čin bol však len vrcholom omnoho rozsiahlejšieho príbehu, ktorý spolu tvorili Čechoslováci rôzneho pôvodu a presvedčenia, keď sa zapojili do bojov počas druhej svetovej vojny a neskôr aj do studenej vojny, pod vplyvom ktorej sa na základoch predchádzajúceho svetového konfliktu začala budovať komunistická armáda pod vplyvom KSČ.

Mníchovská dohoda z 30. septembra 1938 ukončila dve desaťročia pokusu o budovanie československej štátnosti a demokracie. Rovnako zredukovala prakticky na nulu schopnosť domácej armády brániť krajinu v prípade nemecko-maďarského útoku, pretože obranné opevnenia sa nachádzali v pohraničných oblastiach, ktoré Československo muselo po Mníchove odstúpiť tretej ríši. Nasledovala najdlhšia okupácia v rámci Európy – s výnimkou Rakúska, kde platili iné podmienky – a takmer dve desaťročia nestability pre československú armádu, ktorá bola rozpustená, reformovaná, premenovaná, prešla čistkami a nakoniec zreformovaná ako krstné dieťa stalinizmu. V roku 1956 musel zať zosnulého československého diktátora Klementa Gottwalda Alexej Čepička opustiť ministerstvo obrany v rámci veľmi nepresvedčivého procesu destalinizácie, čím sa malo skoncovať s kultom osobnosti, ktorý stelesňovali Stalin, Gottwald a Čepička, no nedošlo k zmenám štruktúr, ktoré ostali pod diktatúrou KSČ. Čepičkovo dielo bolo napokon viac-menej dokončené – socialistická armáda, na ktorej budovaní sa podieľal, prežije jeho upadnutie do nemilosti a pretrvá ešte tridsať rokov.

Snahou tejto publikácie je predostrieť a preskúmať, akou cestou sa uberali Čechoslováci v zbrani od roku 1938 až do obdobia prvých rokov po Stalinovej smrti. To znamená, že sa bude dotýkať aj širšieho historického kontextu vojnovej Európy a v rámci nej aj búrlivých okolností zrodu socialistických režimov smerom na východ od železnej opony. Ide o pokus zodpovedať otázku, ako sa môže spoločnosť vyrovnať so skutočnosťou, že jej ozbrojené sily sa vzdali bez boja a ako môže proces ich rekonštrukcie z dlhodobého hľadiska osvetliť politickú, spoločenskú a kultúrnu transformáciu strednej Európy v polovici 20. storočia.

Tento proces zapadá do histórie strednej Európy, ktorej usporiadanie sa dlhodobo už od 19. storočia neustále menilo. Ako územie patriace k veľkým ríšam predstavuje región medzi Rýnom a Volgou, medzi Pobaltím a Stredomorím priam pokusné pole na budovanie národa. Až do roku 1918 tu prevládal dynastický princíp vládnutia a z neho vychádzala aj príslušnosť miliónov Európanov, ktorí boli skôr poddaní než občania, no tento politický poriadok im až tak neprekážal. Národné hnutia sa formovali skôr na jazykovom a kultúrnom než na etnickom základe, a keď nabrali na sile, ohrozili stáročné štátne štruktúry, či už šlo o Vysokú portu, cársku ríšu, druhú nemeckú ríšu, alebo, pravdaže, Rakúsko-Uhorsko Františka Jozefa I. (cisára a kráľa od roku 1848 až do roku 1916).

Pritom sa monarchia za vlády Františka Jozefa I. transformovala a adaptovala. Rozmach priemyslu a obchodu podporoval rozvoj jednej časti ríše, pričom sa prehlbovali rozdiely medzi bohatými západnými a chudobnými východnými regiónmi, medzi mestami a vidiekom. Administratíva aj štát sa modernizovali, či už šlo o štatistiku, hygienické štandardy v mestách, a, prirodzene, aj o armádu. Čo sa týka ústavného práva, absolutistické princípy pomaly ustupovali liberálnym túžbam, takže pred vojnovým konfliktom sa medzi politickými silami našla vôľa hľadať kompromisy a pracovalo sa na reálnej demokratizácii od úrovne komunálnej po ríšsku cez regióny ako napríklad Čechy a Morava, ktoré tvorili základ Českých krajín. Celkom to neplatilo na Slovensku, keďže patrilo pod Uhorské kráľovstvo, ktoré bolo v zaobchádzaní s menšinami omnoho menej tolerantné. Rakúsko-uhorské vyrovnanie v roku 1867 predstavovalo východisko pre istú formu federalizácie, ktorá však prenechala slovanským národom z ich pohľadu príliš málo samostatnosti. Navyše v monarchii sa v rámci každej národnosti začínal aj zápas o vedúce postavenie v národe, niekedy šlo dokonca o narušenie vzťahov medzi jednotlivými spoločenstvami, reprezentovanými predovšetkým ich elitami (spomedzi aristokracie, buržoázie alebo aj z ľudu), ktoré propagovali rozlične inkluzívnu víziu národného princípu.2

Prvá svetová vojna narušila symbiózu – hoci relatívnu –, ktorá je pre strednú Európu typická a ktorá bude a posteriori taká zatracovaná (propagátormi národných štátov) i oslavovaná (zástancami európskej alebo federálnej vízie). Ako zdôrazňuje nejeden historik či historička, monarchie dobre zvládajú šok pri vstupe do vojny a bez zjavného odporu sa im darí mobilizovať. Platilo to aj o Čechoch a Slovákoch v rakúsko-uhorských uniformách a o societách zo „zázemia“, akým bola Praha. Milióny mužov odchádzali na front a bojovali za cisára a kráľa, miera dezercie aj revolty bola až do roku 1918 zanedbateľná. Naproti tomu sa zrýchľovala nacionalizácia spoločenstiev – ak ju aj liberálnejší, spravodlivejší prístup k menšinám v rámci monarchie pridusil, nestačilo to na potlačenie rozmachu vlastenectva. Či už boli za, alebo proti monarchii, jeho prívrženci získavali prevahu, a tak v roku 1918 súhra okolností – ako vojenské porážky, interné konflikty a veľký hospodársky nedostatok – viedla ku kolapsu frontov aj monarchií. Týkalo sa to osobitne Rakúsko-Uhorska, na ktorého území boli vyhlásené republiky, a cisár Karol I. musel abdikovať po krátkom období vládnutia, ktoré predchádzalo zrodu štyroch nových štátov (Rakúska, Maďarska, Poľska a Československa) a anexii rozsiahlych území susednými štátmi (Sedmohradsko, Banát a Bukovina pripadli Rumunsku; Bosna, Chorvátsko, Slavónia a Dalmácia Štátu Srbov, Chorvátov a Slovincov – budúcej Juhoslávii, ktorej politickým centrom bude Srbsko; Tridentsko a Istria Taliansku).3

Tieto zmeny však neboli len plodom vnútorného dlho dozrievajúceho vzdoru voči mocenskému zriadeniu. V zmysle medzispojeneckého a asymetrického prístupu, ktorý sa v tom čase uplatňoval, víťazi (Dohoda) prekresľovali mapu Európy, a to bez ohľadu na porazených a s nerovným prístupom k zástupcom jednotlivých národných spoločenstiev, najmä čo sa týkalo menšín z rakúsko-uhorskej monarchie. Pri diplomatických rokovaniach pred uzavretím dohôd v rokoch 1919 – 1923 (od Versaillskej mierovej zmluvy až po Lausannskú zmluvu) však Česi preukázali veľký talent. Podarilo sa im využiť vo svoj prospech viacero argumentov. Predovšetkým zdôrazňovali demokratický charakter českého národa v tradicionalistickom a antiaristokratickom ponímaní v protiklade k „despotickým“ nemecko-maďarským národom. Ďalej zdôrazňovali, že vytvorením vojenských jednotiek bojujúcich proti monarchii, známych pod názvom „československé légie“, preukázali svoju bojovnosť aj oddanosť pri presadzovaní záujmov Dohody. Zároveň sa prezentovali ako dôveryhodní partneri v regióne, čo konkrétne viedlo k vytvoreniu spojenectva s Francúzskom. Za budovaním národnej identity a štátu stáli predovšetkým traja muži: Tomáš Garrigue Masaryk, budúci prezident, Edvard Beneš, budúci minister zahraničných vecí a Masarykov nástupca na prezidentskom poste, a napokon Slovák Milan Rastislav Štefánik, generál francúzskej armády a budúci minister vojny, ktorý zahynul pri leteckej nehode v máji 1919. Títo traja „otcovia zakladatelia“ moderného Československa sa zaslúžili o vznik skutočne nového a viacnárodného štátu, ktorý združoval České krajiny (Čechy, Moravu a časť Sliezska), Slovensko (územie pôvodne patriace do Uhorska pod maďarským vplyvom) a Podkarpatskú Rus (dovtedy tiež pod maďarskou nadvládou).

Československé légie zohrali nezanedbateľnú úlohu pri legitimizácii záujmov Čechov a Slovákov, v širšom medzinárodnom kontexte dokonca aj pri ukončení vojny a obzvlášť ovplyvnili priebeh občianskej vojny v Rusku. Ich jednotky sa tvorili od roku 1914 z dobrovoľníkov v rámci po česky hovoriacich komunít vo Francúzku, v Rusku a neskôr aj v Taliansku a pôvodne mali niekoľko sto mužov. Po roku 1917 sa ich rady rýchlo rozširovali o vojnových zajatcov a dezertérov z rakúsko-uhorského vojska, až boli naverbované desaťtisíce vojakov, a to najmä v Rusku, kde potom bojovali, pričom treba osobitne spomenúť bitku pri Zborove (Ukrajina) v lete roku 1917. V Petrohrade však vypukla revolúcia, ktorá sa rozšírila do celého Ruska, a tak legionári postupne ustupovali na východ, čo súvisí s neskoršou „sibírskou anabázou“ légií. Po zohratí dôležitej úlohy v ruskej občianskej vojne na Sibíri sa Čechoslováci napokon v roku 1920 dostali do Vladivostoku, odkiaľ ich po dvoch rokoch náročného putovania evakuovali. S legionármi z Francúzska a Talianska (približne 30-tisíc mužov) vytvorili títo veteráni ruskej občianskej vojny základ československej armády.4

Československo síce nevzniklo ex nihilo, no medzi Čechmi a Slovákmi neexistoval spoločný historický základ, preto ho v roku 1918 prezentovali ako nerovné spojenie dvoch národov, v ktorom mali rozhodujúce slovo Česi. Z politického hľadiska sa tento model ukazuje ako relatívne centralizované štátne zriadenie, no viacnárodné, ktoré minoritám uznáva individuálne práva (demokratické slobody). No neplatí to až tak o kolektívnych teritoriálnych právach, hoci boli prijaté isté kompromisné opatrenia, ktoré osobitne nemecky hovoriacim občanom zaisťovali prístup k vzdelaniu a zdravotnej starostlivosti v ich jazyku. Pozostatky impéria teda bolo stále cítiť cez konštantné pnutie medzi koncepciou štátu s viacerými národnosťami a koncepciou národného štátu, ktoré poznačilo 20. a najmä 30. roky 20. storočia. Zachovanie liberálnej demokracie, hoci aj nedokonalej, umožňovalo menšinám bezpečný život, a to vrátane židovských spoločenstiev, pre ktoré bolo Československo pokojným prístavom v strednej Európe, na ktorej území prevládali skôr autoritárske a často aj antisemitské vplyvy.5 Treba upresniť, že v tejto krajine mal každý občan svojím spôsobom trojitú identitu: československé občianstvo mali všetci, potom tu bola národnosť (prevažne šlo o českú, nemeckú, slovenskú, maďarskú, rusínsku, poľskú a židovskú národnosť) a náboženská príslušnosť (katolícka, evanjelická, židovská, husitská, gréckokatolícka, bez vyznania atď.).

V skutočnosti tento nový štát prebral podstatnú časť štruktúr zo zaniknutého Predlitavska (rakúskej časti rakúsko-uhorskej monarchie) vrátane mnohých legislatívnych prvkov. Otvorená ostala otázka týkajúca sa modelu vojska. Na stole boli dve dilemy: na jednej strane bola dilema medzi armádou profesionálnou a miličnou, na druhej strane dilema medzi armádou národnou a viacnárodnou. Československí predstavitelia sa istý čas prikláňali k švajčiarskemu modelu ozbrojenej domobrany, ktorá by viac zodpovedala demokratickým princípom. No bola tu hrozba jednak zo strany nespokojných menšín (v prvom rade nemeckej a maďarskej), ktoré by v takomto prípade boli bez akýchkoľvek záruk lojality ozbrojené a organizované na lokálnej úrovni, a jednak hrozba stretu so susednými krajinami, ktoré spochybňovali nové hranice, čo napokon viedlo k upusteniu od tohto zámeru. Boľševické Maďarsko s Bélom Kunom na čele v roku 1919 nakrátko obsadilo časť Slovenska a Česi sa s Poliakmi v roku 1920 naťahovali o Tešínsko, pričom Nemecko predstavovalo potenciálne nebezpečenstvo z dlhodobého hľadiska, čo opodstatňovalo udržiavanie profesionálnej armády, schopnej viesť modernú vojnu. V druhom rade tu bola aj nerozhodnosť v otázke národného modelu. Rakúsko-Uhorsku sa podarilo vytvoriť zbor dôstojníkov lojálnych korune, ktorý bol viacjazyčný a národnostné otázky neriešil. Československo a ostatné nástupnícke štáty síce vznikli v opozícii k imperiálnemu poriadku, no niesli si so sebou nepochybne dedičstvo multietnicity. V novej československej armáde sa to premietlo do zloženia brancov v regimentoch, ktoré bolo (tak ako to bývalo aj v rakúsko-uhorských regimentoch) heterogénne a zmiešané, no na jej čele stáli najmä českí dôstojníci, do istej miery vyškolení na velenie vojakom pochádzajúcim z národnostných menšín. Navyše sa najmä v prvých rokoch zlievali bývalí príslušníci rakúsko-uhorskej armády a československí legionári, pretože nová armáda sa nemohla celkom zaobísť bez mnohých kompetentných dôstojníkov – právnikov, vojenských lekárov, plánovačov atď. – ani bez dôstojníkov hovoriacich po nemecky, ktorí tvorili piliere zaniknutej armády rakúskeho cisára. Táto relatívna kontinuita sa v širšom meradle týkala celej postimperiálnej Európy, kde v nových štátnych štruktúrach zastávali dôležité miesto vojaci z „bývalého režimu“, čoho najpríznačnejším príkladom je nepochybne prípad admirála Horthyho v Maďarsku. Platilo to aj v Poľsku, kde budovanie národnej poľskej armády zaisťovali bývalí dôstojníci z ruských, rakúsko-uhorských a nemeckých ozbrojených síl.6

Medzivojnové obdobie predstavuje z niekoľkých uhlov pohľadu zlatý vek vojenstva v Československu. Čelní vojenskí predstavitelia sa mohli opierať o hrdinstvo légií aj dlhú históriu Českej koruny, a tak vytvoriť národný príbeh, ktorý by mohol dať národný význam aj obranným misiám ich armády, najmä pokiaľ šlo o Čechov. Čo sa týkalo zbrojárskeho priemyslu, veľké výrobné kapacity československých tovární a konštruktérskych pracovísk novej armáde zabezpečili zvýšenie bojaschopnosti, čo sa koncom 30. rokov prejavilo v obrnených divíziách, delostrelectve aj na individuálnej výzbroji. Export navyše garantoval československým zbrojovkám v časoch remilitarizácie Európy kontinuálny a pravidelný príjem. Aj napriek zaostávaniu v oblasti rozvoja letectva či stratégií pri nasadení tankov Československo na ochranu hraníc pred agresorom vybudovalo svojej armáde pohraničné opevnenie inšpirované Maginotovou líniou a na základe skúseností zo zákopov prvej svetovej vojny. Hoci boli po nemecky hovoriace menšiny pre predstaviteľov Československa – vzhľadom na výsledky parlamentných volieb z roku 1935, ktoré u germanofónneho voličstva vyhrali Henleinovi nacisti – zdrojom narastajúcich obáv, nič nenaznačovalo, že by armáda mohla okamžite stratiť schopnosť plniť svoje poslanie. Dvojité spojenectvo s Francúzskom na Západe a ZSSR na Východe napokon malo, aspoň teoreticky, garantovať suverenitu a nedotknuteľnosť československých hraníc. Inými slovami, Československu sa v medzivojnovom období podarilo vybudovať stabilnú vojenskú kultúru postavenú na profesionálnom velení, viacnárodnom zložení brancov a spojeneckej spolupráci (najmä s Francúzskom a Malou dohodou). Vyzeralo to, že táto republika by mohla vydržať dlho.7

Koniec ukážky