1989

Pád sovietskeho impéria

VICTOR SEBESTYEN

Na pamiatku mojej matky Évy a Patricie Diggory

Preložil Igor Otčenáš

Ukážka z elektronickej knihy

Victor Sebestyen

Revolution 1989: The Fall of the Soviet Empire

Copyright © Victor Sebestyen 2009

Translation © Igor Otčenáš

Design & Layout © Miro Čevela

Slovak edition © 2025 by N Press, s. r. o.

ISBN 978-80-8230-396-7

POĎAKOVANIE

Do strednej Európy cestujem za prácou a zábavou od konca sedemdesiatych rokov, keď sme my západniari považovali mestá ako Praha a Budapešť za tajomné, občas zlovestné miesta niekde ďaleko, o ktorých sme vedeli len málo. Je priamou zásluhou udalostí, ktoré opisujem v tejto knihe, že tieto mestá v srdci európskej tradície znovu prekvitajú. Táto kniha je výsledkom vyše dvoch stoviek ciest v priebehu troch desaťročí a nemohla byť napísaná bez obrovskej pomoci veľkého množstva ľudí, pričom niektorí z nich v temných časoch totality veľa riskovali rozhovorom so mnou. Nemám tu priestor, aby som mohol spomenúť všetkých. Do rozprávania som vplietol debaty a rozhovory spred mnohých rokov – mnohé z nich z roku 1989 – s novšími úvahami. Často som sa s tými istými ľuďmi rozprával o mnoho rokov neskôr s výhodou spätného pohľadu.

V Poľsku som vďačný Tadeuszovi Mazowieckemu, Jerzymu Urbanovi, Lechovi Wałęsovi a Inštitútu Lecha Wałęsu, Anne Walentynowiczovej, Danute Galeckej a Jadze Komornickej. Počas môjho výskumu a písania tejto knihy zomreli traja ľudia, ktorí mi počas mnohých rokov a návštev Poľska veľmi pomáhali: Mieczysław Rakowski, Alina Pieńkowska a Bronisław Geremek. Veľmi užitočné boli aj dokumenty Andrzeja Stelmachowského a pomohli mi aj pracovníci Ústredného vojenského archívu a Inštitútu národnej pamäti vo Varšave.

V Českej republike a na Slovensku som obzvlášť vďačný Ondřejovi Soukupovi, Michaelovi Kocábovi, Jefimovi Fišteinovi, Petrovi Brodovi, Jacquesovi Rupnikovi, Dáši Antelovej, Jiřímu Dienstbierovi, Anne Bryson, Petrovi Uhlovi, Tomovi Grossovi, Janovi Urbanovi a pracovníkom Archívu Kancelárie prezidenta, archívu Ministerstva vnútra a archívu Parlamentu Českej republiky. Veľmi mi pomohol aj Inštitút Alexandra Dubčeka v Bratislave a žijúci členovia rodiny zosnulého pána Dubčeka.

V Maďarsku mi mimoriadne pomohli Katalin Bogyay, Miklós Haraszti, Mária Vásárhelyi, László Rajk, Csilla Strbik, Adam LeBor, Imre Pozsgay, Ferenc Kőszeg, Gábor Demszky, Béla Szombaty, István Rév, Csaba Békés, Dominic Arbuthnott, Nora Walko, Andrea Kalman, János Kis, László Eörsi, Gábor Kélemeri, Károly Makk, Sándor Révész a Nick Thorpe. Chcel by som poďakovať zamestnancom Maďarského národného archívu, archívu maďarského parlamentu, Inštitútu pre štúdium revolúcie z roku 1956 a archívu Inštitútu Otvorenej spoločnosti v Budapešti.

V Nemecku som nesmierne vďačný Dr. Matthiasovi Muellerovi, Reinhardovi Schultovi, Aramovi Radomskému, Rüdiggerovi Rosendahlovi, Carstenovi Krenzovi, Christianovi Führerovi, Klausovi Petrovi Rennebergovi, Philipovi Lengsfeldovi, Günterovi Schabowskému a zamestnancom zodpovedným za spisy Stasi, Komisii pre dokumenty štátnej bezpečnosti v Berlíne a Štátnemu archívu politických strán a masových organizácií NDR, taktiež v Berlíne.

V Rumunsku by som rád poďakoval Mirceovi Dinescovi, Gheorghiovi Constantinescovi, Alexovi Serbanovi, Pavlovi Câmpeanuovi, Sergiovi Celacovi, Oleanne Tedescu, Petremu Romanovi a zamestnancom Prezidentskej komisie pre štúdium komunistickej diktatúry, archívu rumunského Ministerstva vnútra a Ministerstva zahraničných vecí, ako aj Inštitútu pre vyšetrovanie komunistických zločinov v Rumunsku.

Ivan a Tanja Pojarleffovci a Ľubo Markov mi venovali mimoriadne veľa času v Sofii, kde som taktiež vďačný Stefanovi Tafrovovi, Petrovi Mladenovovi, Blage Dimitrovej, Kalinovi Manolovovi, Krassenovi Stančevovi, Rumenovi Danovovi a zamestnancom Inštitútu pre štúdium nedávnej minulosti, archívu Bulharskej rady ministrov a Komisie pre dokumenty, ako aj pracovníkom Vyšetrovania záznamov bulharskej štátnej bezpečnosti.

V USA mi veľkoryso venoval svoj čas James Baker III. a chcel by som poďakovať aj kancelárii generála Brenta Scowcrofta. Charles Gati, Jamie Dettmer, Rebecca Mead, Joan Stein a Christopher Hitchens mi boli inšpiratívnymi spoločníkmi, ktorí mi poskytli nové myšlienky o americkej zahraničnej politike. Nesmierne nápomocní mi boli Projekt Medzinárodnej histórie studenej vojny na Univerzite Georgea Washingtona, Hooverov inštitút v Stanforde, Kongresová knižnica a Ministerstvo zahraničných vecí USA.

V Moskve som vďačný zamestnancom Ruského prezidentského archívu, Gorbačovovej nadácie a Centra pre uchovávanie súčasných dokumentov. Mnohí ľudia v Rusku mi v priebehu rokov veľmi pomohli, no zo skľučujúcich politických dôvodov v dnešnej Moskve ma väčšina z nich požiadala, aby som ich mená neuvádzal. Ale vy sami viete, o koho ide, a viete, ako veľmi vám ďakujem.

Obzvlášť inšpiratívne boli pre mňa dve knihy: We the People od Timothyho Gartona Asha a Down With Big Brother od Michaela Dobbsa.

V Anglicku som nesmierne vďačný lordovi Powellovi, Simonovi Sebagovi Montefioremu, Márii Stanowskej, Mitkovi Dimitrovovi, Annabel Markovej, Joachimovi von Halaszovi, Anjelice von Hase, Johnovi Hamiltonovi, Lucy Perceval, Christopherovi Silvesterovi, Mátyásovi Sárközimu, sirovi Bryanovi Cartledgeovi, Petrovi Unwinovi, Anne Reid, Amande Sebestyen, Tire Shubart, Markovi Jonesovi, Anne McElvoy, Danielovi Johnsonovi, Borisovi Marelicovi, Marine Daskalovej, mojej sestre Judith Maynard a bratovi Johnovi Walkovi. Vždy mi boli nápomocní aj zamestnanci Londýnskej knižnice, Chatham House, Britskej knižnice a Bodleianskej knižnice, rovnako ako zamestnanci knižnice King‘s College v Londýne, kde sa v Liddell Hart Centre for Military Archives nachádza súbor cenných prepisov rozhovorov pre dva televízne seriály: Fall of the Wall produkčnej spoločnosti Brian Lapping Associates a Cold War z produkcie televíznej stanice CNN. Neoceniteľná bola neustála podpora Paula, Wendy, Petra a Jayne Diggoryovcov a Adila Aliho.

Musím vyzdvihnúť hlboký, utišujúci pokoj môjho priateľa a editora vo vydavateľstve Weidenfeld & Nicolson Iona Trewina. Slovo „múdry“ akoby bolo vynájdené práve preňho.

Radosťou bolo spolupracovať s mojou nadšenou a neúnavnou asistentkou Beou Hemming a s výnimočnou jazykovou redaktorkou Linden Lawson. Moja agentka Georgina Capel bola vždy optimistická, povzbudzujúca a veľkorysá.

No najviac zo všetkého som vďačný Jessice Pulay. Bez jej láskavej podpory, múdrych rád, jasnej mysle, predstavivosti a redakčných schopností by som túto knihu nedokončil. Jej znalosť strednej Európy bola neoceniteľná. V mnohých fázach mi ukázala nové myšlienky a nové smery výskumu. Jej neutíchajúce povzbudenie mi bolo majákom.

Európa v roku 1989

Je nemožné predpovedať čas a priebeh revolúcie. Riadi sa vlastnými, viac či menej tajomnými zákonmi. Keď však príde, je nemožné ju zastaviť.

Vladimír Iľjič Lenin

Myšlienky, ktorých čas už uplynul, sa môžu ešte roky potulovať svetom, ale len ťažko môžu viesť a ovládať život. Takéto myšlienky nikdy úplne neovládnu človeka alebo iba neúplných ľudí, ktorým niečo chýba.

Alexander Gercen

Bože, ochraňuj ma pred tými, ktorí chcú pre mňa len to najlepšie.  Pred dobrákmi, ktorí sú vždy ochotní ma udať,

pred kňazom s magnetofónom pod rúchom,

pred prikrývkami, pod ktoré sa vlezie bez pozdravu,

pred tými, čo sa hnevajú na vlastný národ...

teraz, keď prichádza zima.

Mircea Dinescu

ÚVOD

Toto je príbeh so šťastným koncom. Nikto, kto bol svedkom radosti v uliciach Berlína, Prahy či Budapešti na konci roku 1989, nikdy nezabudne na scény plné nadšenia. V priebehu niekoľkých opojných mesiacov takmer úplne nenásilných revolúcií, ktoré zmenili svet, triumfovala vôľa ľudu nad tyraniou. Práve tu sa tento príbeh končí – v bode plnom žiarivých nádejí, inteligentného optimizmu, úprimnej vďaky a veľkých osláv. Jedno z najbrutálnejších impérií v dejinách kľačalo na kolenách. Básnici a filozofi, ktorí dovtedy trpeli v žalároch, sa stali prezidentmi a ministrami. Keď v chladnej novembrovej noci padol Berlínsky múr, zdalo sa, že otvorené rany krutého dvadsiateho storočia sa konečne začnú hojiť. Tieto sny neboli úplne naivné. Niektorí komentátori – najvýraznejšie, ale nie výlučne Francis Fukuyama – sa nechali uniesť a predpovedali koniec histórie a budúcich ideologických konfliktov.

Komentátori mali pravdu, pokiaľ išlo o rozsah a význam zmien v roku 1989, aj keď sa mýlili ohľadom konca histórie. Celý spôsob života a pohľad na realitu – komunizmus inšpirovaný Marxom, Leninom a Stalinom – bol odhalený ako desivo neúspešný experiment. Sloboda a nezávislosť pre veľkú časť Európy, ktorá bola štyri desaťročia uväznená, sa stali v priebehu niekoľkých týždňov realitou. Na začiatku roku 1989 sa však zdalo, že nič z toho nebude možné ešte celé roky. Studená vojna bola vyhlásená za skončenú. Ostali dve veľmoci s dostatočným množstvom jadrových zbraní na niekoľkonásobné zničenie civilizácie, no vôbec sa nezdalo, že by ich jedna či druhá hodlala použiť. Rok revolúcií sa stal majákom nádeje pre utláčaných ľudí inde vo svete, ktorí sa odvážili snívať o svojej slobode.

Náhly kolaps sovietskeho impéria bol úplne nečakaný. Až potom sa mnohé múdre hlavy z akademickej obce, armády, médií, politiky a diplomacie chválili, že ho predvídali. No ťažko nájsť akékoľvek dôkazy, najmenej zo všetkého od spravodajských služieb. Špionáž zohrávala kľúčovú úlohu v studenej vojne – nielen v realite, ale aj v predstavách verejnosti na Východe i Západe, odchovanej na trileroch a špionážnych filmoch. Napriek obrovským zdrojom, ktoré obe strany vynaložili na svoje tajné služby, špióni neinformovali svojich nadriadených vo Washingtone, v Moskve či Londýne o tom, aký slabý v skutočnosti sovietsky systém bol. Kým sa to stalo, nikto z tých, ktorí disponovali významným vplyvom, nevyhlásil, že táto monolitická štruktúra, naháňajúca strach toľkým ľuďom taký dlhý čas, sa rozpadne – a to v priebehu niekoľkých mesiacov. Vynímam z toho zosnulého britského novinára Bernarda Levina, ktorý koncom roku 1988 napísal mimoriadne predvídavý článok, kde s bizarnou presnosťou načrtol priebeh nadchádzajúcich udalostí. No aj on sám vtedy tvrdil, že ide skôr o jeho fantáziu, žiadne proroctvo. Prevládal názor, že ZSSR čaká dlhý, pomalý a bolestivý úpadok a jeho satelitné štáty v strednej a vo východnej Európe sa z jeho sféry vymania až o mnoho rokov neskôr, ba možno desaťročí. Ako povedal James Baker, vtedajší americký minister zahraničných vecí: „Každý, kto vám povie, že vedel, že sa to stane – no, len vám rozpráva svoje rozprávky.“

Takmer pol storočia Sovieti držali svoju vojnovú korisť v pevnom zovretí. Červení cári v Kremli chápali kontrolu nad satelitnými štátmi ako dôkaz svojej moci a potvrdenie správnosti svojej komunistickej viery, hoci v 80. rokoch sa silnejším hnacím motorom než ideológia stal nacionalizmus. Každý pokus o vzburu potlačili s neľútostnou brutalitou – v Budapešti v roku 1956 a v Prahe v roku 1968. Zdalo sa, že železná opona, tvorená stovkami kilometrov betónových múrov a ostnatých plotov, rozdeľujúcich kontinent, je navždy. Mnohí revizionisti neskôr tvrdili, že pád sovietskeho impéria bol nevyhnutný. Tvrdili, že šlo o klasický prípad „imperiálneho preťaženia“ – ZSSR si jednoducho nemohol dovoliť udržiavať svoje nákladné výsostné územia. Státisícom statočných protestujúcich Čechov a Slovákov, východných Nemcov či Bulharov, požadujúcich slobodu, sa však pád ich represívnych režimov v tom čase nejavil tak, že k nemu nevyhnutne príde. Keby do nich nestrieľala polícia ich vlastných diktátorov, mohli to urobiť Sovieti. Rusi to už v minulosti veľakrát spravili – aj za cenu veľkého krviprelievania. Nebolo vôbec vylúčené, že Červená armáda, ktorá mala v regióne viac ako pol milióna vojakov, by sa vrátila k svojim tradičným metódam. Spolu s poltuctom neschopných, skorumpovaných a miestami krutých tyranií bol zmietnutý aj celý spôsob života. Došlo k tomu s minimom násilia – s výnimkou niekoľkých krvavých dní v Rumunsku. Nebolo však samozrejmé, že tieto revolúcie prebehnú pokojne. Bolo mnoho okamihov, keď jediná iskra mohla zapáliť požiar, ktorý by bol pohltil polovicu kontinentu.

Žiadne iné impérium v histórii nikdy nezanechalo svoje domíniá tak rýchlo a pokojne. Prečo sa Sovietsky zväz vzdal bez boja? A prečo na konci 80. rokov? Archívy v ZSSR a vo východnej Európe dokumentujú, akí boli Sovieti vyčerpaní, zbankrotovaní, ako bolestivo si uvedomovali krach komunizmu. ZSSR stratil vôľu spravovať svoje impérium. Imperialisti v Kremli mohli degenerovať ako Osmanská ríša – pomaly a mnoho desaťročí. Sovietsky zväz sa mohol ešte dlho potácať ako „Horná Volta s nukleárnymi zbraňami“. Sovieti sa však rozhodli, že to neurobia.

V tejto knihe píšem dosť rozsiahlo o Afganistane. Niektorí čitatelia sa môžu čudovať, prečo som zasadil toľkú časť knihy, ktorá sa zaoberá predovšetkým strednou Európou, do kopcov okolo Kábulu. Porážka vo vojne v Afganistane v 80. rokoch znamenala, že sovietski lídri opustili svoje „vonkajšie impérium“, aj keď vtedy nevideli následky tak logicky alebo jasne. Po katastrofálnom vojenskom ťažení v Afganistane už nemali toľko ochoty posielať svojich vojakov do boja kdekoľvek inde. A bez hrozby použitia sily neboli v pozícii, aby udržali svoje impérium v Európe. Jedným z hlavných faktorov boli deštruktívne zahraničné dlhy satelitných štátov, pričom niektoré z nich v 80. rokoch dokázali sotva splácať úroky. Sovieti už neboli ochotní im za to ručiť, najmä keď kolaps cien ropy v polovici 80. rokov vyvolal krízu v ZSSR, z ktorej sa štát nikdy nezotavil. Komunizmus v Európe prežil iba dovtedy, kým ho kapitalistickí bankári zo Západu boli ochotní financovať.

No ako to často býva, hlavnou odpoveďou bol ľudský faktor. Posledný sovietsky líder Michail Gorbačov bol protirečivou postavou. Bol to nový typ kremeľského vodcu. Na rozdiel od gerontov pred ním, ktorých fyzický úpadok akoby symbolizoval stav ich krajiny, dokázal samostatne chodiť, rozprávať a myslieť. On a niekoľko jeho poradcov dospeli k názoru, že satelitné štáty Sovietskeho zväzu nestojí za to udržiavať, ak je to možné len s tankmi. Urobil správne veci, ale z nesprávnych dôvodov. Jeho hlavným cieľom bolo zachrániť komunizmus v Sovietskom zväze. Veril, že ľudia vo východnej Európe si vyberú spojenectvo so Sovietmi v socialistickom spoločenstve. Jeho omyly boli ohromujúce. Lebo keby boli mali Východoeurópania takú šancu, s radosťou by komunizmu dali zbohom. Gorbačov nedokázal zachrániť komunizmus ani v ZSSR. Podľa svojich vlastných kritérií bol neúspešný, ale milióny ľudí mu môžu byť vďačné. Náplasťou na jeho chyby mu bola v roku 1990 Nobelova cena za mier.

Niektoré z ďalších veľkých osobností, ktoré sa objavujú na stránkach tejto knihy, mali oveľa jasnejšiu a realistickejšiu predstavu o udalostiach než sovietsky líder. Poľský pápež Ján Pavol II., Lech Wałęsa, vodca robotníkov, ktorý porazil štát robotníkov, Václav Havel, dramatik a filozof, ktorý sa premenil na muža činu, a tvrdohlavý východonemecký despota Erich Honecker, tí všetci vedeli, že ak sa správne zatlačí, komunizmus je odsúdený na zánik. Keďže to bola prvá televízne prenášaná revolúcia v histórii, stali sa známymi tvárami. Televízia mala v tejto dráme silný vplyv. Keď ľudia v Prahe videli, ako padol Berlínsky múr, začali veriť, že tiež môžu zvrhnúť svojich vládcov. O desať dní neskôr to aj urobili. Nicolae Ceaușescu stratil moc v okamihu, keď sa jeho tvár objavila v rumunskej televízii. Keď ho dav na mítingu v Bukurešti vypískal, vyzeral na obrazovke najprv zmätene, potom vydesene a nakoniec ako slaboch. O štyri dni neskôr bol mŕtvy.

Východoeurópania sa oslobodili, ale Západ v tom zohral kľúčovú úlohu. Spojené štáty „vyhrali“ studenú vojnu a víťazi zvyčajne píšu históriu. Klasická verzia príbehu je, že Sovietsky zväz ako ríšu zla zničila neústupnosť Ronalda Reagana. No pokiaľ ide o Reagana, je to omyl. Bolo to štyridsať rokov západného „zadržiavania“, ktoré oslabili Sovietsky zväz. Počas svojho prvého štvorročného prezidentského obdobia Reagan neurobil žiadny krok vpred. Až keď sa objavil Gorbačov, tak sa pokúsil o nový, zmierlivejší prístup, čím sa začal proces, ktorý ukončil studenú vojnu. Reagan bol obdivuhodný muž na mnoho spôsobov a ja dúfam, že sa to v tomto príbehu ukáže. Jeho fanúšikovia ho nechvália za to, za čo by mali, ale je v tom menej irónie než pri osude jeho nástupcu Georgea H. W. Busha, opatrného, umierneného a rozumného muža. Bush si vážil „globálnu stabilitu“ ako jeden z hlavných cieľov. Keď sa v roku 1989 revolúcie valili ako opreteky, Bush sa obával, že to môže vážne destabilizovať svet. Bol to bojovník z časov studenej vojny a bývalý šéf CIA. Bol vodcom slobodného sveta. Podľa dokumentov aj rozhovorov s jeho poradcami niekedy v polovici roka sa zúfalo snažil udržať komunistické vlády pri moci, pretože mal pocit, že východná Európa sa môže vymknúť spod kontroly.

Slovo o geografii a terminológii. Toto je príbeh pádu toho, čo Sovietsky zväz nazýval svojím „vonkajším impériom“ – šesť krajín, členských štátov Varšavskej zmluvy pod vedením ZSSR. Sú to veľmi odlišné miesta s obrovskými rozdielmi v histórii, kultúre, náboženstve a skúsenostiach. V ich minulosti existovalo toľko antagonizmov, koľko aliancií. Nesnažil som sa ich spojiť do monolitického celku. Jednu vec však mali historicky spoločnú: štyridsaťpäť rokov boli spojené pod jedným nespochybniteľným vládcom. Je logické venovať sa krajinám Varšavskej zmluvy, pretože v príbehu roku 1989 tvorili oddelený celok. Preto som nevenoval pozornosť Juhoslávii, ktorej agónia sa tiež začala v roku 1989, ale nebola súčasťou sovietskej sféry. Táto tragédia si vyžaduje samostatnú knihu.

Vo svojom naratíve som používal pojmy stredná Európa alebo východná Európa zameniteľne a s vedomím, že ide o zjednodušenie. Nechcem v tom robiť chaos. O „význame“ strednej Európy ako idey a miesta, kde sa končí a kde sa začína východná Európa, boli napísané celé knihy. Mojím zámerom je, aby tieto pojmy znamenali to isté, skrátka aby som sa vyhol prílišnému opakovaniu tej istej frázy. Podobne je to aj s pojmami Sovietsky zväz, ZSSR a Rusko. Samozrejme, viem, že „ruský“ nie je to isté ako „sovietsky“. Používam ich voľne iba v záujme štýlu.

Ako novinár som v 80. rokoch pokrýval mnohé udalosti opísané v tejto knihe. Pre mňa to bolo viac než len príbeh. Moja rodina utiekla z Maďarska a ako malé dieťa som bol utečencom „spoza železnej opony“. Od svojich najranejších spomienok som počúval okolo seba, že všemocné sovietske impérium, ktoré zmenilo naše životy, je tu navždy. Ukázalo sa však, že bolo oveľa slabšie, než si všetci mysleli. Mal som šťastie, že som bol pri niektorých kľúčových momentoch jeho pádu a na vlastnej koži som prežíval vzrušenia a drámy, ktoré tu opisujem. 

Londýn, december 2008

Koniec ukážky