Date: 2014-06-15T22:00:00+00:00
Description: Peter Tuhársky – Vitamín C
Publisher: Perfekt
Rights: Copyrighted

Peter Tuhársky

Vitamín C
a megaskorbická liečba

– zabudnutý poklad

Rev.140321-3586-472

Copyright 2008-2014 Peter Tuhársky

(predtým pod autorským pseudonymom Peter Novák).

Autorské práva vyhradené.

Ďakujem, že ste zakúpením tejto e-knihy podporili autora i možnosť tlačeného vydania knihy. Ak oň máte záujem, prosím, napíšte o tom vydavateľovi.

www.perfekt.sk/kontakt

Toto dielo bolo samostatne zverejnené aj pod licenciou Creative Commons BY-NC-ND 3.0, ktorá umožňuje voľné šírenie na nekomerčné účely – nájdete ho na stránke rizikaockovania.sk

Elektronická kniha

Ďakujem mojej vzácnej manželke Katke, ktorá niesla bremeno domácnosti v ča- se, keď som ja niesol bremeno tejto knihy. Bez Tvojej trpezlivej dôvery by som to ne- dokázal. Milujem Ťa.

Ďakujem mojim deťom, kvôli ktorým som začal o téme študovať a písať. Veľmi som sa snažil pracovať tak, aby som vám chýbal čo najmenej; po nociach, po ránach, cestou do a z práce... Aj tak ste pretrpeli chvíle, kedy som sa vám nemohol venovať a dúfam, že si to spolu vynahradíme. Ste moje poklady.

Ďakujem rodičom za obetavú podporu. Vaša rezervovanosť k môjmu bádaniu ma prinútila k poctivej a namáhavej práci s odbornými zdrojmi, a tým k vyššej kvalite knihy. Mám vás rád.

Ďakujem Bohu za všetko, i za moju povahu, ktorá mi umožňuje zahryznúť sa do témy môjho záujmu a nepustiť, kým ju uspokojivo neobsiahnem. Som rád, že som Ťa mohol spoznať a snažím sa nerobiť Ti hanbu. Si moja Skala.

Ďakujem priateľom a podporovateľom za povzbudenia už v nedokonalých za- čiatkoch tejto knihy. Keď som mal písania už plnú hlavu a plné zuby, pomohli ste mi zotaviť sa a dokončiť knihu do súčasnej, o niečo lepšej podoby.

Text © Peter Tuhársky Photographs © Peter Tuhársky Design © Pavol Janoško, DTP Perfekt Slovak edition © Perfekt 2014

Vitamín C a megaskorbická liečba – zabudnutý poklad

Text: Mgr. Peter Tuhársky Obrazový materiál (titulná strana, grafy a schémy): Peter Tuhársky s použitím citovaných zdrojov. Ďalšie obrázky pochádzajú z verejných zdrojov pod licenciou public domain: Wikipedia (vzorce kyseliny askorbovej), projekt Openclipart.org (pomaranč, vitamíny, menšie obrázky). V knihe uvedené názvy firiem alebo liekov môžu byť registrovanými ochrannými známkami ich oprávnených držiteľov.

Odborný konzultant: MUDr. Jana Kelová, CSc. Grafická úprava a zalomenie: Pavol Janoško, DTP Perfekt

Rukopis neprešiel jazykovou úpravou. Vydal Perfekt, a. s., Karpatská 7, 811 05 Bratislava, ako svoju 676. publikáciu. Rok vydania 2014 Prvé vydanie

Elektronickú verziu tejto knihy si môžete kúpiť na portáloch www.martinus.sk, www.dibuk.sk, www.datart.sk a www.prestigio.sk.

ISBN 978-80-8046-662-6
www.perfekt.sk

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2014

Dôležité upozornenia

Kniha sa v žiadnom prípade nesmie chápať
ako lekárske odporúčanie!

Kniha slúži len na informačné účely a vyjadruje názor autora.

Vytvoril som ju v snahe pomôcť, s nádejou, že bude užitočná.

Venoval som jej veľa času, pokúsil som sa zhrnúť najdôležitejšie
publikované informácie.

Nevymyslel som ich, a z pochopiteľných dôvodov ani neodskúšal

(okrem zreteľne označených výnimiek). Jednotlivé tvrdenia
uvádzam „ako sú“; mnohé z nich predstavujú názory, hypotézy
a skúsenosti ich autorov, ktoré nemusia byť v súlade s oficiálne
uznávanými paradigmami, ani so súčasným prevládajúcim
vedeckým názorom! Táto kniha je prehľadovou prácou a treba
ju brať ako zdroj inšpirácie a referencií pre ďalšie štúdium.

Neberiem žiadnu zodpovednosť za správnosť, pravdivosť,
ani za dôsledky použitia týchto informácií!

Väčšina uvedených postupov sa považuje za experimentálne,
pretože (žiaľ) nebola skúmaná oficiálnymi štúdiami.

Rozhodnutia, týkajúce sa zdravia, konzultujte so svojím lekárom!

Existuje princíp; je hrádzou akýmkoľvek informáciám, odoláva všetkým argumentom, a úspešne drží ľudí vo večnej ignorancii:

zavrhnúť vec ešte pred preskúmaním.

Herbert Spencer[1] [1617]

Abstrakt / Abstract

Kyselina askorbová (vitamín C) je základnou súčasťou metabolizmu. Väčšina živočíchov napĺňa svoju potrebu prostredníctvom autonómnej syntézy. Človek toho nie je schopný kvôli zriedkavej genetickej poruche, je odkázaný na príjem v strave. Nedostatok vitamínu C vedie ku skorbutu; kvôli prevencii terminálneho štádia tejto smrteľnej choroby boli stanovené tzv. Odporúčané Denné Dávky, ktoré vlastne predstavujú skôr množstvá blízke minimu na prežitie. Optimálny denný príjem v záujme udržania dobrého zdravia je vyšší, než sa všeobecne predpokladá. V čase stresu a choroby spotreba niekoľkonásobne stúpa. Telo signalizuje zvýšenú potrebu tým, že podstatne zvyšuje toleranciu tráviacej sústavy voči vysokým dávkam vitamínu C. Celková tolerancia organizmu je veľmi vysoká, nie je známy žiadny prípad toxického predávkovania; jediným známym prejavom nadbytku u bežnej populácie je jednorázová mierna hnačka bez akýchkoľvek následkov. Farmakologické dávky (hyperdávky) majú niektoré účinky, ktoré nesúvisia priamo s „vitamínovou“ funkciou. Žiaľ, ich výskum je na pokraji záujmu medicíny a väčšina lekárov v bežnej praxi takéto využitie nepozná. Dostupné výskumy ukazujú, že pri dosiahnutí a udržaní optimálne vysokej hladiny v krvi a/alebo tkanivách nastáva rapídne odstránenie príznakov mnohých, najmä infekčných a toxických ochorení a šokových stavov; virucídne, baktericídne, protibolestivé a protitoxické účinky. Suboptimálne dávky neprinášajú očakávaný efekt.

The ascorbic acid (vitamin C) is a fundamental part of metabolism. The majority of animals fulfill their vitamin C needs by autonomous synthesis. Humans are unable performing that because of a rare genetic error, and are dependent on daily intake from foods. Vitamin C deficiency leads to the scurvy; in order of preventing the terminal stage of this lethal disease, Recommended Daily Allowance was set, that represent merely a nearminimum survival daily amount. The optimal daily intake promoting good health is higher then generally recognized. During period of stress or illness, the demand for vitamin C increases by several grades. The body indicates the higher need by substantial increase of bowel tolerance to high doses of vitamin C. The overall tolerance of the body is extremely high and no known case of toxic overdosage is ever known; the only known symptom of overdose in general population is a mild single diarrhea with no residual effects. The farmacological doses (hyperdoses) posess some effects that are not directly related to the „vitamin“ function. Unfortunately, the research of these effects is out of interest of medicine, and majority of doctors in practice are unaware of this kind of vitamin C employment. The available research suggests, that once the optimally high blood and/or tissue level of vitamin C is achiewed and maintained for a reasonable amount of time, a rapid amelioration of symptoms of many infectious, toxical and shock disease takes place; strong virucidal, bactericidal, painrelenting and toxin neutralising activity. If the dosage is suboptimal, these results can’t be expected.

Predslov

Vážení čitatelia,

sme šťastní, že žijeme v dobe, ktorá nám umožňuje neobmedzene sa vzdelávať vo všetkých smeroch a jazykoch, zdieľať skúsenosti a informácie bez hraníc. Ak sa na Slovensku nájde človek, ktorý preloží do slovenského jazyka časť medicínskych vedomostí, dá ich voľne na Internet, aby ju sprostredkoval čo najväčšiemu počtu ľudí, je to záslužný čin. A presne toto pozitívne predstavuje kniha pána Petra Tuhárskeho – Vitamín C a megaskorbická liečba – zabudnutý poklad. Kniha, ktorú čítate, zdôrazňuje koncepciu optimálneho prísunu vitamínu C ako prevencie i ako súčasti liečby infekčných ochorení, ako aj mnohých chronických ochorení vrátane prevencie vážnejších dôsledkov aterosklerózy, napr. srdcových a mozgových infarktov. Vitamín C má v každej bunke nášho tela a v spojivovom tkanive nezastupiteľnú úlohu a na rozdiel od väčšiny zvierat si človek nedokáže tvoriť vitamín C. Prečo by sme nemali skúsiť poskytnúť telu dostatok vitamínu C podľa jeho potrieb, bez zaťaženia organizmu toxickými látkami? Zo svojej praktickej skúsenosti potvrdzujem fakt, že dávok v desiatkach gramov sa netreba báť, vrátane intravenózneho podania.

Kniha pána Tuhárskeho sa striktne snaží dodržiavať objektivitu, uvedené publikácie sú prekladané vedecky svedomite, autor oddeľuje svoje poznatky a logické závery. Osobne z knihy cítim výzvu lekárom – prečo neskúšať megaskorbickú liečbu, napríklad ak je konvenčná medicína bezradná? Prečo ju nepodať tým ľuďom, ktorí by ju chceli ako súčasť liečby? Máme povinnosť dodržiavať slobodu jednotlivca – prečo potom neskúšať naturálne postupy na základe dostupných znalostí biochémie bunky a spojivového tkaniva?

Treba hľadať odpovede na prirodzené odstránenie príčin ochorení, a tam patrí aj vitamín C.

Odporúčam slovenským a českým čitateľom, aby si knihu stiahli z Internetu do počítača, prípadne si ju vytlačili a premýšľali o nej.

MUDr. Jana Kelová, CSc., neurológ

www.benevita.sk

Príhovor autora

Vážení čitatelia,

táto kniha vznikla takpovediac neúmyselne. Na začiatku bolo hľadanie odpovede na otázku strachu z údajne neliečiteľných chorôb. Následný „objav“ starších článkov o tom, ako ich riešili niektorí lekári, ma viedol k tvorbe stručných poznámok, ktoré sa postupne rozrastali. Cítil som, že tie informácie sú dôležité a mohli by mnohým ľuďom pomôcť, a že sa o ne treba podeliť. Preto som knihu rozšíril o ďalšie ochorenia a doplňujúce informácie, hoci s rastúcim rozsahom bola práca čoraz namáhavejšia.

Knihu som dokončil do ako-tak ucelenej podoby, určenej pre tlač brožúry A5 a dal som ju k dispozícii pre voľné šírenie. Prečo som sa tak rozhodol? V zmysle slov Pána Ježiša Krista: zadarmo ste dostali, zadarmo dávajte. Kniha prezentuje poznatky priekopníkov, ktorí tieto ťažko vybojované informácie dali voľne k dispozícii, preto by bolo nevhodné, keby som ako sprostredkovateľ týchto vedomostí konal ináč. Chcel som docieliť, aby sa informácie mohli dostať bez prekážok k tým, ktorí ich potrebujú.

Prirodzene, týmto sa komplikuje možnosť tlačeného vydania knihy, na ktoré sa niektorí čitatelia pýtajú. Vydavateľstvo Perfekt sa láskavo podujalo vydať zatiaľ e-knihu pre elektronické čítačky; podľa výsledkov potom zváži tlačené vydanie. Podrobnosti nájdete v tiráži.

Neustále narážam na množstvo nových, zaujímavých informácií a kniha by sa dala rozširovať ešte strašne dlho. Ale svoje možnosti som už asi vyčerpal a ďalšie systematické práce na knihe už NEPLÁNUJEM, s výnimkou opráv a menších doplnení. Treba si uvedomiť, že v mnohých otázkach vitamínu C doposiaľ neexistuje jednoznačný vedecký konsenzus. Ani odborníci nemajú jednotný názor, a prosím chápte, že nie je v silách ani možnostiach jedného človeka, overovať tieto informácie, opakovať výskumy stoviek vedcov, alebo za ich prácu akokoľvek zodpovedať. Napokon, aj veda ako taká je omylná, pretože je tvorená ľuďmi. Pri tomto obrovskom množstve informácií som sa aj ja ako spracovateľ mohol dopustiť omylov a nemusel som uniknúť zaujatosti. Navyše, zámerne som neuplatnil žiadnu cenzúru (aj vo svojom vlastnom záujme), pretože mojím cieľom je upozorniť na existenciu názorov a konceptov, ktoré sa dostali do úzadia a neboli riadne preskúmané práve kvôli cenzúre a predsudkom.

Z týchto dôvodov, uvádzané informácie berte prosím iba ako námet, nie ako jedinú platnú pravdu. Mnohé z nich sú „iba“ názormi, hypotézami alebo prípadovými skúsenosťami citovaných autorov, a môžu byť dokonca v rozpore s oficiálne uznávanými paradigmami. V tomto duchu treba vnímať všetky tvrdenia v knihe, nielen tie, ktoré sú zaobalené do rétoriky „mohlo by“, „domnieva sa“ a podobne. Skrátka, informácie uvádzam tak, ako ich uvádzajú pôvodní autori. Je už zodpovednosťou lekárov, aby uvedené metódy preskúmali a overili. Dôležité informácie si overujte z viacerých zdrojov.

Najdôležitejším faktorom úspešnosti (alebo neúspešnosti) nasadenia vitamínu C sa zdá byť dávkovanie (výška, časovanie dávok i dĺžka užívania); navyše, človek nie je stroj, každý reaguje ináč. Aj konvenčným syntetickým liekom sa stáva, že nefungujú. Niekedy pacient hľadá liek, ktorý by mu „sadol“, a niekedy aj lieky s rovnakou účinnou látkou zaberajú rôzne. Hovorí sa, že liek funguje u 50% pacientov podľa predpokladu, a u ostatných celkom nečakanými spôsobmi. Mojou prvou pohnútkou v hľadaní bolo hľadanie odpovede na rozšírený strach z chorôb. Nie v zmysle prirodzeného rešpektu, ale v zmysle paniky, do ktorej sme, mám taký dojem, tlačení. Dúfam, že vám kniha pomôže získať trochu zdravého sebavedomia v oblasti svojho zdravia. Nakoniec platí, že zdravie má nielen telesnú rovinu…[Príslovia 4:20-22]

Vymedzenie

Aby sme sa vyhli nedorozumeniam, prosím berte na vedomie:

Táto kniha NIE JE o zázračnom všelieku. Pojednáva len o konkrétnych možnostiach nasadenia vitamínu C, poťažne iných vitamínov, pri konkrétnych ochoreniach. Niektoré postupy môžu byť účinnejšie než iné.

Kniha NEPRINÁŠA nové poznatky. Je len zhrnutím informácií, ktoré už boli publikované. Prípadné pochybnosti prosím konzultujte s príslušnými zdrojmi.

Autor NIE JE LEKÁR ani liečiteľ; NEPOSKYTUJE poradenstvo. Kniha vznikla z osobného záujmu, berte ju ako je a užite najlepšie, ako viete a na vlastnú zodpovednosť. Pre konzultácie prosím vyhľadajte lekára, hoci na Slovensku zatiaľ ortomolekulárna medicína nemá primerané zázemie. V tejto súvislosti pozrite tiež kap. Dostupnosť infúznej liečby.

Kniha NIE JE vhodná pre úplne každého. Dúfam, že ponúkané informácie môžu byť užitočné, avšak potrebné je pochopenie súvislostí, zásad použitia, a celkového kontextu zdravotného stavu pacienta: Ak niekto prikročí k praktickému uplatneniu týchto informácií, napríklad sa rozhodne použiť niektorý z uvedených postupov, a sám nie je lekárom, mal by konať pod vedením lekára, alebo prinajmenšom s jeho vedomím. Hoci som sa podľa možnosti vyhýbal uvádzaniu konkrétnych značiek a výrobcov, v knihe uvedené názvy prípravkov alebo liekov môžu byť ochrannými známkami ich oprávnených držiteľov.

Členenie knihy

Aby ctený čitateľ nestrácal čas a energiu v miestach, ktoré pre neho nie sú zaujímavé, pokúsim sa objasniť povahu jednotlivých častí knihy. Odkazy na kapitoly v texte sú v elektronickej verzii klikateľné.

Po úvodných kapitolách, začíname historickým vstupom do sveta vitamínu C a ortomolekulárnej medicíny (I. Výživový koncept) a vygradujeme tému v rovine genetiky, ktorá nám pomôže rozdiskutovať skutočnú spotrebu ľudského tela (II. Genetický koncept).

Postupne sa presunieme k tej nezvyčajnejšej rovine – logike klinického použitia (III. Farmakologický koncept). Potiaľto má kniha tak trochu populárno-náučný charakter.

Téma je ďalej podrobne rozobratá po stránke metodiky (IV. Postup nasadenia pri liečbe); niekde v týchto miestach kniha už stráca povahu súvisle čítavého textu a nadobúda charakter „učebnice“, „návodu na použitie“ alebo „gigantického príbalového letáku“. Táto kapitola sa totiž snaží vopred odpovedať na všetky dôležité otázky, ktoré môžu vyvstať pri praktickom nasadení liečby.

Nasleduje krátke intermezzo v podobe voľných príkladov vylepšení bežnej lekárskej praxe (V. Základné námety pre konvenčnú prax), aby sa vzápätí otvorilo cenné encyklopedické jadro knihy, obsahujúce publikované postupy pre jednotlivé ochorenia a zdravotné stavy, vrátane konkrétnych prípadov (VI. Využitie vitamínu C pri konkrétnych stavoch). Encyklopedická časť knihy je zakončená príkladmi preventívneho a profylaktického využitia (VII. Ďalšia prevencia a profylaxia).

Encyklopedická časť sa asi len ťažko dá súvisle čítať, hoci pozadie niektorých režimov použitia je zaujímavé. V každom prípade, stojí za to si ju prinajmenšom prelistovať, pre získanie základného prehľadu o témach, ktoré obsahuje. Najcennejšou sa zrejme stáva v situácii, keď je nutné čeliť skutočnému ochoreniu.

Ukrytá za ňou je ešte kapitola (VIII. Ďalšie dôležité látky), ktorá dokreslí problematiku o širšie súvislosti, za ktorou nasleduje (Diskusia) a niekoľko osobných úvah a skúseností autora (Doslov).

Kniha končí technickými kapitolami (Zoznam skratiek, Zdroje, Podmienky použitia diela).

Na vnútornej strane zadného obalu je kvôli rýchlej dostupnosti ešte zhrnutie pravidiel intenzívneho nasadenia najdostupnejšieho – ústneho vitamínu C (Príloha – rýchlokurz tolerančného užívania).

Úvod

Táto kniha predstavuje prehľadovú prácu – je zhrnutím publikovaných informácií o využití vysokých dávok vitamínu C v prevencii a liečbe rôznych ochorení a stavov, pričom pre niektoré dodnes nemá konvenčná medicína adekvátne postupy. Na túto tému vyšli stovky vedeckých článkov a niekoľko kníh, prevažne cudzojazyčných. Cieľom tejto knihy je nielen prispieť k zaplneniu tejto medzery v slovenskej literatúre, no najmä vzbudiť záujem a diskusiu ohľadom tohto nenáročného a bezpečného prostriedku, či už v úlohe primárnej alebo doplnkovej.

Problematiku skúmali, publikovali a zanietene podporovali významní autori, ako Irwin Stone, objaviteľ konzervačných vlastností vitamínu C, genetických okolností a metódy syntézy, Frederick R. Klenner, priekopník klinických postupov, Ewan Cameron, Steve Hickey, ako aj ďalšie mimoriadne vedecké autority: Linus Carl Pauling, jeden z najvýznamnejších vedcov 20. storočia,[923] nositeľ azda všetkých významných ocenení vo svojom odbore, vrátane Nobelovej ceny za chémiu (1954) a za mier (1963) – jediný človek v histórii ocenený dvoma nezdieľanými Nobelovými cenami v rôznych odboroch, priekopník kvantovej chémie a molekulárnej biológie; a Albert Szent-GyÖrgyi, nositeľ Nobelovej ceny za medicínu (1937) a množstva ďalších ocenení, vrátane ceny Alberta Laskera (1954) za teóriu svalovej kontrakcie, progresívny vedec, spoluobjaviteľ cyklu kyseliny citrónovej, známeho ako Krebsov cyklus.[922][924][1022]

Bolo by veľkou chybou a prejavom ignorácie, žiaľ tak častej v histórii i súčasnosti medicíny, zamietnuť tému bez jej nezaujatého preskúmania a praktického overenia klinických pozorovaní a vypracovaných metodológií.

Liečba s použitím vysokých dávok vitamínu C (megaskorbická z angl. megascorbic = mega ascorbic, alebo slovenskejšie megaaskorbová liečba) je oblasťou ortomolekulárnej medicíny, ktorá sa usiluje o udržanie alebo obnovenie zdravia pacienta podporou optimálneho vnútorného prostredia, pomocou látok, ktoré sú jeho prirodzenou súčasťou (vitamínov, aminokyselín, nenasýtených mastných kyselín…), rešpektujúc pacientovu biochemickú individualitu, bez používania látok cudzorodých pre telo.[2]

Problematika zasahuje do mnohých odborov medicíny, v ktorých ponúka netradičné liečebné režimy, žiaľ v mnohých prípadoch neznáme a dodnes len málo používané. Je možné, že existuje tak jednoduchá a účinná liečba pre tak beznádejné stavy? Verím, že to možné je. Napokon, aj skorbut sa v medicíne javil po stáročia ako neriešiteľný problém, pritom riešenia sa nielenže bežne používali, ale dokonca sa nachádzali všade naokolo. Je možné, že takáto liečba bola už objavená, publikovaná, a predsa upadla do zabudnutia? Odpoveď nechávam na čitateľa.

Šírka záberu môže vyzerať na prvý pohľad až nedôveryhodne, avšak v skutočnosti by vôbec nemala prekvapovať, keď vezmeme do úvahy rozsah funkcií vitamínu C. Mali by sme pritom brať na zreteľ, že nejde o syntetický liek, vyrobený pre špeciálne ochorenie, ale o celkom základnú látku s mnohými metabolickými funkciami. Jeho vplyv na imunitu, obehový systém, pečeň, obličky, kĺby a kosti, zvládanie stresu a prevenciu rakoviny je populárny a známy, avšak pri bežne odporúčaných dávkach sa človek výraznejších výsledkov jednoducho nemusí dožiť. Treba si tiež uvedomiť, že jeho účinok vo farmakologických dávkach nemusí súvisieť s jeho metabolickými funkciami, a môže byť daný čisto jeho chemickou funkciou v úlohe donora vysokoenergetických elektrónov pre neutralizáciu voľných radikálov, ktoré sú často súčasťou patológie ochorenia; univerzálnosť vitamínu C priamo súvisí s univerzálnou funkciou voľných radikálov v zápalových procesoch.

Protokoly použité pri liečbe pochádzajú najmä z publikovaných prípadových štúdií a praktických klinických skúseností, a doplnené sú hypotézami a náhľadmi ich autorov na mechanizmy účinku týchto postupov. Oficiálne ide väčšinou len o experimentálne metódy, pretože sa väčšinou neuskutočnili rozsiahle štúdie, potrebné na ustanovenie liečebného štandardu; sú mimoriadne nákladné a financujú ich spravidla farmaceutické firmy, ak sa liek javí ako patentovateľný, komerčne zaujímavý a investične návratný. Vitamín C dnes už nespadá do týchto kategórií, naopak – môže ohroziť iné, nákladnejšie postupy, čo môže odradiť niektoré subjekty aj od propagácie jeho prípadnej terapeutickej hodnoty. Mnohé z uvádzaných postupov preto upadli do nemilosti a zabudnutia skôr, než sa definitívne preukázalo, aká je ich skutočná účinnosť.

Hoci vitamín C patrí medzi najbezpečnejšie známe substancie, otázky treba konzultovať s kvalifikovaným odborníkom. Postupy a prípady nasadenia sú uvádzané iba rámcovo, informatívne, s cieľom predstavenia ich potenciálnych možností, a môžu pomôcť odborníkom znovuobjaviť a vyskúšať netradičné metódy liečby, podpory a profylaxie, ktoré zatiaľ nepatria medzi bežné postupy, ale mohli by byť pre konkrétneho pacienta veľkým prínosom. Nie je v silách autora, overovať pravdivosť, správnosť a aplikovateľnosť uvedených metód, informácií a postupov. Čitateľ by mal preto podrobiť zdroje zdravo kritickému hodnoteniu, avšak pokiaľ možno, bez predpojatosti; bolo jej už v histórii vitamínu C viac, než je únosné.

Pri pohľade na históriu vitamínu C vás, ctení čitatelia, možno zarazí, že poznatky o prevencii skorbutu sa počas stáročí vynárali a znovu upadali do zabudnutia, na čo doplatili životom státisíce ľudí. To isté sa deje s výskumom vitamínov dodnes. Tieto skutočnosti ma v niektorých častiach knihy vedú ku kritike súčasného medicínskeho systému; dúfam, že to lekári nevezmú ako útok, ale ako výzvu. Snáď ich to povzbudí a dokážu, že sú schopní zaujať otvorený a konštruktívny postoj, bez predsudkov a žiarlivosti, a pokúsia sa rozšíriť svoj liečebný repertoár aj o farmakologické režimy vitamínu C, tam, kde je to v záujme pacientov.

Dnes sa „znovuobjavujú“ a potvrdzujú niektoré koncepty a terapeutické možnosti vitamínov, ktoré boli publikované už pred 60-timi rokmi. Deje sa tak akoby „na zelenej lúke“, autori akoby ani netušili, že podobný výskum tu už bol. Zdá sa, že aj v súčasnej dobe elektronických databáz, vyhľadávačov a Internetu sa poznatky jednoducho vytratia počas troch generácií.

Bude sa cyklus znovu opakovať, alebo prevezmeme tieto cenné informácie, vyberieme z nich to najlepšie a prenesieme ich do každodennej praxe, ktorá ich svojou rutinou zachová nažive?

I. Výživový koncept

(Ak je vitamín C taký skvelý, prečo sa masovo nepoužíva?)

Vo vede vždy chyba predchádza pravde,

ale je lepšie, keď chyba odíde ako prvá,

nie ako posledná.

Horace Walpole[3]

História

Tieto kapitoly neobsahujú žiadne podstatné informácie pre liečbu, sú „nepovinné“ – môžete ich preskočiť až po kapitolu Vitamín C (askorbát).

Avšak veľa času tým neušetríte. Exkurzia do histórie je potrebná k pochopeniu súčasnej situácie okolo vitamínu C, a môže zodpovedať viaceré intelektuálne otázky. Preto vás na ňu srdečne pozývam.

Smrteľné ochorenie skorbut sprevádza ľudstvo oddávna, písal o ňom Hippokrates,[5]→[957] poznali ho už starovekí Egypťania[5]→[958][959] a bol obávaným zabijakom v obliehaných mestách.[792] Aj skorbutická vyčerpanosť v zimných mesiacoch a následná zraniteľnosť voči ochoreniam, znásobená deficitom vitamínu D kvôli nedostatku slnečného svitu, bola známa po stáročia, a hoci o príčine sa nevedelo, viaceré národy si vyvinuli vlastné spôsoby, ako sa skorbutu vyhnúť. Znalosti Európanov boli v tomto smere pomerne slabé. V rôznych podobách si nedostatok vitamínu C, spolu s podvýživou v širšom zmysle a zúfalou úrovňou hygieny a sanitácie, vyžiadal postupom stáročí viac utrpenia, než akákoľvek iná príčina – milióny obetí, ktoré dnes pripisujeme infekčným ochoreniam; veľkej časti z nich mohlo zabrániť niekoľko jednoduchých informácií.[5][9];[54]→[55];[899][1935]

V kontexte západnej európskej civilizácie, osamelé pokusy o prevenciu skorbutu sa objavujú v novoveku. Informácie pochádzajú, ako inak, z armády, predovšetkým námorníctva, ktoré bolo až do 20. storočia v podstate špičkovým vojenským výskumným sektorom.

Skorbut bol oddávna veľkým problémom námorníctva. Výrazne skracoval dĺžku plavieb a pobytu na mori, vyžadoval časté obmeny posádok a sústavne si vyberal daň na životoch;[792] počet obetí sa len medzi námorníkmi odhaduje na 2 milióny.[56] Keďže námorná prevaha bola kľúčom k svetovej moci, právom by sme predpokladali, že mocnosti problém rýchlo vyriešia. Avšak namiesto toho prichádza lekcia histórie o ignorancii a predsudkoch. A čo je horšie, dodnes sa neskončila.

Tak sa stalo, že francúzsky výskumník Jaques Cartier uskutočnil v roku 1535 svoju expedíciu do Newfoundlandu a jeho 110-členná posádka takmer pomrela na skorbut, až si Cartier všimol, že jeden domorodý Indián sa z tej strašnej choroby nielenže vyliečil, ale dokonca mu to trvalo len slabých 10 dní. Zaujímal sa o tajomstvo nevídanej liečby, a Indián mu ukázal, ako urobiť vývar z ihličia a kôry stromu, ktorým bola pravdepodobne tuja obyčajná (arbor vitae – thuja occidentalis)[57] alebo smrek. Zhodou okolností, aj obrancovia Stalingradu použili tento trik počas druhej svetovej vojny. V každom prípade, keď sa Cartier vrátil do Európy a vypovedal o tomto objave pred lekárskou komorou, vysmiali ho.[9][58];[59]→[61]

Francis Drake zase hlásil v roku 1577, že skorbut sa dá vyliečiť „množstvom citrónov“.[59]→[61] Aj neskôr, v roku 1593, admirál Sir Richard Hawkins dokázal ochrániť svoju posádku týmto spôsobom, a kapitán Lancaster v roku 1600 dokázal, že skorbut je ľahko predchádzateľné ochorenie. A tak len ťažko uveriť, že po Hawkinsovej smrti v roku 1622 bola citrónová prevencia v Kráľovskom Loďstve zakázaná! Skorbut mohol nerušene kvitnúť ďalej a úmrtnosť bola priamo započítavaná do „nákladov plavby“ – kapitáni verbovali o 50-100% posádky naviac, aby vykryli predpokladané straty počas plavby. „Pracovný pomer“ námorníkov sa nezriedka uzatváral tak, že v prístavných mestách opíjali alebo po zotmení jednoducho prepadávali mužov a odvliekali ich na lode. Zvyčajne už nikdy neuvideli svoje manželky, deti, rodiny.[9][62];[59]→[61]

Zdá sa však, že vedomosti o prevencii predsa len do istej miery prenikli aj mimo námorníctva: v roku 1621 Edward Winslow, jeden z prvých usadlíkov (Pilgrim Fathers) v Novej zemi, písal svojmu priateľovi do Anglicka, ktorý sa na svoju dlhú plavbu ešte len chystal: „Zober si na cestu citrónovú šťavu a dávaj si ju k raňajkám. Dobre ti poslúži.“[29]→[165]

V roku 1734 sa na svoju dobu celkom banálne začal príbeh, ktorý priniesol celkom nečakané dôsledky. Posádka jednej anglickej brigy vyložila na Shetlandských ostrovoch námorníka. Bol vážne chorý – mal skorbut, a keďže sa verilo, že ide o nákazlivé ochorenie, kapitán sa rozhodol takýmto spôsobom ochrániť zvyšok posádky. Tento muž však nevzdal boj o život, a hoci pre opuch a bolesti nôh nemohol chodiť, plazil sa a hľadal nejakú potravu. Keď nič nenašiel, zo zúfalstva jedol čerstvú zelenú trávu. Na veľké prekvapenie sa cítil čoraz lepšie, čoskoro už mohol chodiť a loviť ryby. Našla ho tam iná loď a dopravila naspäť do Londýna, kde si užil svojich 15 minút slávy a dokonca sa stretol so svojimi vydesenými kolegami, ktorí ho považovali za zmŕtvychvstalého.[59]→[61]

Aj naoko bezvýznamní ľudia niekedy ovplyvnia dejiny, a náš námorník ich nevedomky zmenil vďaka svojej ohromnej vôli k prežitiu. O jeho príbehu sa totiž dozvedel mladý škótsky lekár James Lind, ktorého to zaujalo natoľko, že začal v dovtedy nevídanom rozsahu „zhromažďovať dáta“ o námorníckej strave. Zistil, že posádky sa úspešnejšie vracajú z južných morí, a pochopil súvislosť s citrusmi, ktorými si spestrujú monotónnu námornícku stravu. Lind v roku 1747 uskutočnil svoj legendárny kontrolovaný experiment a publikoval v roku 1753 knihu[63] A Treatise of the Scurvy.[9][62];[59]→[61];[792];[1580]→[1737];[2171]

Ak by čitateľ predpokladal, že kolieska mašinérie sa následne rozhýbali a prikročilo sa k efektívnemu vyriešeniu problému, veľmi by sa mýlil. Keďže pomaranče a citróny boli drahé a náročné na skladovanie a námorníci boli ľahko nahraditeľní, námorníctvo experimentovalo s inými druhmi ovocia, ktoré však bolo chudobné na vitamín C, alebo s vareným džúsom, uskladneným v medených nádobách – samozrejme, neúspešne. Myšlienka ako celok bola zavrhnutá. Lind samotný príliš neuľahčil hľadanie pravdy – popri jeho osobných úvahách a špekuláciách o príčinách skorbutu sa jednoznačné výsledky experimentu a jasné protiskorbutické odporúčanie v jeho knihe trochu strácajú.[64](s102) Navyše, Lind nebol ani významný, ani bohatý, nemal ani dobré konexie, takže pre veľavážených mužov medicíny nebolo ťažké ignorovať ho. Ako s trpkosťou poznamenal o 4 roky neskôr, niektorí ľudia sa jednoducho nedajú presvedčiť, že vážna choroba sa dá vyliečiť tak jednoducho, a skôr by prijali nejaký pompézny Zlatý Antiskorbutický Elixír. Možno ani netušil, s akým nadčasovým javom sa potýkal.[59]

S trpkou priamočiarosťou rozpráva štatistika Sedemročnej vojny medzi Britániou a Francúzskom (1756-1763) svoj absurdný, tragický príbeh: do bojov sa zapojilo 184 899 námorníkov, z toho 133 708 zomrelo na choroby, najmä na skorbut. V boji padlo 1 512 mužov.[59]→[61]

Nedá sa povedať, že by Lindov objav ostal úplne nepovšimnutý – knihu si naštudoval kapitán James Cook, takže na svojich výpravách 1768-1775 už vedel, ako zachovať zdravie svojej posádky. Ani jeho príklad však nedokázal prelomiť ignoráciu najvyšších zdravotníckych autorít.[59]→[61];[2017] Vyzeralo to, že vedomosti o prevencii a liečbe skorbutu znovu celkom zapadnú prachom. Našťastie, tentokrát sa to už nestalo.

V roku 1780 sa Gilbert Blane, čerstvý absolvent Glasgowskej medickej školy, chlapec z dobrej rodiny, stal osobným lekárom vysokého predstaviteľa loďstva, ktorým bol admirál Sir George Rodney. Blane nebol ľahostajný ku životným podmienkam námorníkov, a keď si prečítal Lindove knihy, dokázal s podporou admirála presadiť opatrenia pre zlepšenie zdravia námorníkov v západoindickej flotile, čo sa stalo základom víťazstva Britov v bitke pri Santa Lucii v roku 1782. Avšak ani toto nedokázalo presvedčiť rigidnú britskú admiralitu.[59]→[61]

V roku 1794 Lind naposledy žiadal admiralitu, aby mu dovolila vykonať ešte jeden experiment na dlhodobej plavbe britskej flotily. Citrónová šťava zaznamenala veľký úspech. Lind toho roku zomrel vo veku 78 rokov.

Pod vplyvom experimentu, v roku 1795 kráľovské námorníctvo konečne zaviedlo účinnú prevenciu skorbutu – uncu (30ml) citrónovej šťavy denne. Stalo sa tak 42 rokov po vydaní Lindovej knihy a rok po jeho smrti. Odhaduje sa, že toto zdržanie stálo život 100 000 námorníkov.[9][62][20][792][1485];[1580]→[1737]

Toto jednoduché opatrenie, podľa dobových odhadov, až 2-násobne zvýšilo bojaschopnosť Kráľovského loďstva; viac, než dokázal technologický pokrok za 2 storočia. Prevaha prišla práve včas: schopnosť dlhodobého zotrvania na mori umožnila blokádu francúzskeho pobrežia. Vo víťazstve nad Napoleonom pri Trafalgare v roku 1805 má Lind prinajmenšom takú zásluhu, ako veliteľ víťaznej flotily, admirál Nelson.[9];[1580]→[1737]

Lekcia o ignorancii pokračuje: trvalo ďalších 60 rokov, kým si protiskorbutické opatrenie osvojilo v roku 1865 aj civilné loďstvo. Záznamy hovoria dokonca o vymretých posádkach na skorbut, na lodiach prevážajúcich citróny! Námorníci celkom zbytočne umierali ešte 112 rokov od vydania Lindovej knihy, 243 rokov po smrti admirála Hawkinsa a 330 rokov od Cartierovej objavnej plavby! A ak by sme mali byť dôslední, tak vojenská admiralita vydala oficiálny rozkaz vlastne až v roku 1884.[59]

A skorbut zúril ďalej, v americkej občianskej vojne nastalo až 30 000 prípadov, pokým armáda v roku 1895 nezaviedla príslušné opatrenia. Týmto história skorbutu zďaleka nekončí.[9][62]

Dlhé hľadanie

Začiatkom 20. storočia sa pátranie po príčinách skorbutu rozšírilo po mnohých stopách, často falošných (infekčné ochorenie).

V roku 1902 začal Sir Archibald Garrod publikovať[65][1231][1232][1233][1234] nový koncept o ochoreniach, ktoré sú spôsobené vrodenou dysfunkciou niektorých enzymatických systémov: albinizmus, alkaptonúria, cystinúria, pentosúria. Závažnosť poruchy závisí od dôležitosti konkrétneho postihnutého biochemického mechanizmu. V tom čase síce vedcom unikala súvislosť so skorbutom, avšak vznikol aspoň rámec nového konceptu. Ako väčšina významných objavov, aj jeho publikácie ostali po celú generáciu ignorované. Dokonca ešte v roku 1940 sa v hlavných knihách o genetike vôbec neobjavuje.[9]

V rokoch 1912-13 poľský biochemik Casimir Funk publikoval[948] radikálnu teóriu, že xeroftalmia, beri-beri, skorbut, pelagra sú všetko „deficientné ochorenia“, spôsobené nedostatkom nejakého významného faktora. Následné práce rozdelili tieto neznáme faktory na skupiny, označené ako vitamín A, B a C (podľa poradia uvedených ochorení). Nevedelo sa, akej povahy by mali tieto faktory byť, neboli dokázané, iba sa „tušila“ ich prítomnosť. Neskôr sa zistilo, že B predstavuje vlastne celú skupinu chemických látok, pribudli aj ďalšie písmená do zoznamu.[8][9][21]

Niektorí „extrémisti“ z tábora nutricionistov tvrdili, že aj skorbut je spôsobený nedostatkom faktora, ktorý nazývali vitamín C. Myšlienka bola pokroková, avšak predstavovala len prvú polovicu pravdy; žiaľ, nadlho sa považovala za úplnú pravdu. Napokon, problémy boli aj s preukázaním tohto „výživového“ aspektu ochorenia, pretože výskum bol dlho zahmlený nesprávnymi teóriami, ignoráciou, a zhodami nešťastných okolností. Jednou z nich bolo, že experimenty na obľúbených laboratórnych zvieratách (myšiach, potkanoch) viedli k chybným záverom. Totiž, okrem morčiat a niektorých opíc, všetky laboratórne zvieratá produkujú vitamín C vo vlastnej réžii, avšak túto informáciu vtedy vedci nemali.[9] Holst & Frölich v podstate iba náhodou odhalili morčatá ako vhodný objekt pre výskum skorbutu; v roku 1907 skúmali ochorenie beri-beri, ale namiesto dovtedy bežných holubov chceli skúmať cicavce, a tak kŕmili morčatá stravou, ktorá zvykla u holubov spôsobiť beri-beri. Na ich veľký údiv, morčatá ešte skôr dostali skorbut![8][21]→[946]

Najdôležitejším krokom bolo chemické izolovanie vitamínu C, pretože výroba už potom nie je problémom. Aj tu nachádzame iróniu; Už začiatkom 20. rokov 20. storočia, študent na University of Wisconsin zrejme izoloval kryštály kyseliny askorbovej, avšak dekan nepridelil grant vo výške stoviek dolárov na ďalší výskum. Neskôr, v roku 1925 mali aj iní výskumníci výsledky na dosah, márne.[9];[1580]→[1737]

Napokon v roku 1925 sa začal 32-ročný Albert Szent-GyÖrgyi [Sent ĎÖrďi] zaujímať o biologickú oxidáciu. V roku 1928 pracoval na zdanlivo celkom nesúvisiacom biochemickom probléme, a izoloval z pomarančov a potkaních nadobličiek kryštáliky „veľmi zvláštnej látky“. Najprv ju pracovne nazval „ignóza“ od slov „ignosco“ (neviem) a „glukóza“, z ktorej bola látka odvodená. Keď mu redaktor žurnálu zamietol tento i ďalší podobne tvorivý názov „godnóza“, hrozilo, že článok nebude publikovaný (Szent-GyÖrgyi vtedy netušil, že raz dostane Nobelovu cenu, a že bude závisieť práve na tomto článku[1064]). Nakoniec redaktor navrhol názov „hexurónová kyselina“, pri ktorom zostali.[9][62][66];[1580]→[1737];[2171]

V roku 1931 do výskumného tímu pribudol Svirbely, ktorý predtým pracoval s Kingom na metódach výskumu antiskorbutického faktora. Pochválil sa, že dokáže analyzovať, či nejaká substancia obsahuje vitamín C alebo nie. Szent-GyÖrgyi vytiahol časť svojho niekdajšieho objavu, 10 gramov záhadného bieleho prášku, a povedal mu: „Otestuj to, myslím, že je to vitamín C“. Už roky tušil, že tá podivná látka, ktorú mal odloženú, by ním mohla byť, ale nemal žiadny dôkaz, navyše ho vitamíny v jeho výskume nijak zvlášť nezaujímali. Tentoraz však dôkaz získal a spolu s tímom dokončili výskum.[9][62][66][947][1065];[1580]→[1737]

Pomarančový džús a zvieracie nadobličky boli síce bohatým, no pridrahým zdrojom pre výrobu väčšieho množstva vitamínu C. Szent-GyÖrgyi mal laboratórium v Segedíne, maďarskom „hlavnom meste papriky“, ale nemal rád papriku. Jedného rána ju dostal k raňajkám a ako si ju obzeral, napadlo ho, že vlastne ešte nikdy netestoval papriku na obsah vitamínu C. Na svoje veľké prekvapenie zistil, že obsahuje 5× viac než pomarančový džús. Poslal rýchlo vzorku Haworthovi, ktorý preskúmal chemickú štruktúru vitamínu C a zistil, že to v skutočnosti nie je hexurónová kyselina, a že názov „ignóza“ bol vlastne presnejší. V roku 1937 dostal Szent-GyÖrgyi za chemické izolovanie vitamínu C, a Sir Haworth za výskum jeho štruktúry a syntézy, Nobelovu cenu.[9][62][66];[1580]→[1737] Fakt, že boli v jednom roku udelené až dve ceny k jednému subjektu, zvýrazňoval naliehavosť problému a dôležitosť objavov vedúcich k priemyselnej výrobe vitamínu C.

Mohlo by sa zdať, že veľká záhada bola vyriešená a skorbut definitívne patrí do minulosti, avšak situácia sa takmer nelíšila od Lindových čias. Medicína definovala skorbut ako ochorenie z výživového nedostatku, chýbajúci faktor nazvala „vitamín C“, a ten sa dostal do povedomia ako stopová súčasť výživy, nutná k prevencii skorbutu. Potlačenie klinických príznakov terminálneho štádia skorbutu pomocou miniatúrnych dávok vitamínu C sa považovalo za definitívne vyliečenie choroby. Tieto dávky sa zaviedli ako odporúčané a skorbut bol zdanlivo „vyriešený“ – jeho chronická subklinická podoba nevzbudila náležitú pozornosť a dobre sa jej darí.

Tento historický omyl, „doplnkový výživový pohľad“, dodnes bráni plnému rozvinutiu neoceniteľnej preventívnej a liečebnej hodnoty vitamínu C. Ba čo viac, aj samotný skorbut je v dnešnej dobe o to zákernejší, že ho väčšina ľudí považuje za historickú chorobu.[21]

Postupne bolo čoraz zreteľnejšie, že vitamín C sa nespráva ako typický „vitamín“, pre väčšinu živočíchov dokonca vôbec nie je vitamínom. Vitamínová (výživová) teória nikdy nedokázala vysvetliť, prečo je človek náchylný na skorbut. Vysvetlila len, ako ho dostane. Napriek tomu ostala až do roku 1966 nespochybniteľnou súčasťou medicínskej dogmatiky.[9][418](s43)

Infekčné ochorenia, ktoré počas skorbutickej histórie spôsobovali neslýchané utrpenie a boli najväčšou príčinou detskej úmrtnosti, napokon stabilne ustupovali a slabli počas celého minulého storočia,[1432][1553][1597][1598][1599];[376]→[1748][1749][1750];[1774][1775][1776][1939][1940][1941][1942][1943];[1992]→[1993];[2000][2001][2128] bez ohľadu na plošné očkovacie programy (spustené až v jeho druhej polovici), a popri zlepšeniach výživy, sanitácie a hygieny, veľkú úlohu hral zrejme aj nejaký neznámy profylaktický faktor, pričom vitamín C je jedným z horúcich kandidátov hneď z dvoch dôvodov: pokroky v preprave spôsobili práve v tomto období rozmach konzumácie citrusov[22]→[974];[376] a úmrtnosť na skorbut a na infekčné ochorenia klesala súbežne.[54][2001] Poznámka: Táto téma je príliš rozsiahla a ide nad rámec knihy, preto ju v tomto mieste zakončíme len ilustratívnym grafom.

Graf: Dojčenská úmrtnosť v Českej republike v rokoch 1809-2011 podľa údajov Českého statistického úřadu. Vyznačený je aj čas zavedenia súčasných plošných očkovacích programov.[2001]→[2002]

Výskumy a pokrok

Izolovanie kyseliny askorbovej v 30. rokoch a jej identifikácia ako antiskorbutickej substancie (odtiaľ názov „askorbová“) vyvolali vlnu nadšeného záujmu, doslova tisíce výskumných projektov, ktoré skúmali jej vplyv na rozličné ochorenia. Množstvo publikovaných prác bolo obrovské. Viaceré štúdie konštatovali mierne priaznivý vplyv na vývoj a prognózu ochorení, a to aj napriek tomu, že obmedzení paradigmou „výživového doplnku“ a chybným konceptom o „saturácii tela“, použili iba desiatky až stovky miligramov denne. Stále totiž pretrvával skôr minimalistický prístup, hlboko zakorenený od čias jeho nedostatku. Mnohí výskumníci úporne opakovali experimenty s malými dávkami, hoci skoršie publikácie s takýmito dávkami neuspeli. Niektorí však spozorovali, že priaznivé účinky sa s vyššími dávkami zosilňujú, a použili „extrémne“ množstvá 1-2 gramy. Často dospeli k úvahám, aký efekt by mohli mať ešte významne vyššie dávky, a znovu a znovu volali po ďalšom výskume. Ten sa však dodnes neuskutočnil.[9][5][418](s43) Táto generácia lekárov bola prvou a žiaľ nadlho aj poslednou, ktorá dokázala akceptovať a v širšom meradle preniesť do každodennej praxe vitamín C ako liek.[59]

O objavenie a skúmanie vitamínu C ako preparátu zásadného významu pre klinickú prax sa zaslúžil najmä Klenner. Tento skromný lekár z neznámeho mestečka Reidsville v Severnej Karolíne sa špecializoval na hrudné ochorenia, avšak všeobecná prax ho dostala do kontaktu s širokým spektrom infekčných ochorení. Okrem praktických skúseností bol zrejme aj veľmi rozhľadený, a vedel to využiť v prospech pacientov. Vyštudoval a na univerzite učil biológiu a chémiu, a okrem medicíny získal aj doktorát z fyziológie.[37][940]

Jeho manželke začali okolo roku 1942 krvácať ďasná a zubár odporučil vytrhanie všetkých zubov. Klennerovi sa to zdalo veľmi drastické, a spomenul si na zmienku vo vedeckej literatúre, že veterinári experimentujú s liečbou takéhoto stavu u šimpanzov pomocou vitamínu C. Manželke to skutočne pomohlo a vitamín C upútal Klennerovu pozornosť.[67]

Mimochodom, zdá sa, že veterinári môžu voliť liečebné postupy slobodnejšie a s dôrazom na efektívnosť. Humánna medicína je pod prísnejším dohľadom, čo síce slúži ochrane pacienta, ale v niektorých prípadoch to ide na úkor zdravia i pokroku. Lekár je silne demotivovaný používať nekonvenčné postupy, pretože každé vybočenie zo zaužívaných koľají by sa mohlo vypomstiť v podobe straty prestíže, licencie či slobody.

V Klennerovom prípade v plnej miere platí: náhoda praje pripravenému. Raz riešil v podstate rutinný prípad, pacienta s vírusovým zápalom pľúc. Pacient dostával symptomatickú liečbu, avšak jeho stav sa náhle zhoršil a začal cyanizovať. Odmietol hospitalizáciu, ktorá by mu zabezpečila podpornú kyslíkovú liečbu. Klenner mu intramuskulárnou injekciou podal 2 gramy vitamínu C (askorbátu sodného), ktorý nosil so sebou v kufríku pre prípad liečby hnačiek u detí. Dúfal, že katalytický vplyv vitamínu C pomôže obnoviť bunkový transport kyslíka. Samo osebe to nebol nový nápad, ale podstatné bolo, že fungoval. Do 30 minút u pacienta zmizlo charakteristické dýchanie a bridlicovo modrá farba. Pri kontrole o 6 hodín, pacient sedel na kraji lôžka a vychutnával si večeru. Zvláštne bolo, že teplota bola o ¾ stupňa nižšia. Lekári boli prekvapení výraznými zmenami v stave pacienta. Začali uvažovať, či vitamín C nezohral ešte nejakú významnejšiu úlohu, než len funkciu respiračného katalyzátora. Klenner podal druhú injekciu 1g a pokračoval každých 6 hodín po dobu 3 dní. Pacient bol klinicky v poriadku do 36 hodín od prvej dávky vitamínu C[29] a Klenner si povedal: „Fíha, tu sa niečo deje.“[940]→[943]

Od tohto prípadu začal Klenner zhromažďovať dôkazy o tom, že vitamín C sa dá použiť ako antibiotikum prvej voľby pre riešenie všetkých typov vírusových, a ako prvotriedny adjuvans pri liečbe iných infekčných ochorení. Nové postupy skúšal vždy najprv na sebe.[37]

Táto skúsenosť otvorila celkom nové možnosti pri liečbe vírusových ochorení. S veľkým entuziazmom začali v nemocnici skúšať účinnosť „antibiotika C“ voči všetkým typom detských ochorení. Zameriavali sa najmä na osýpky, pretože patria do rodiny „malých“ vírusov, kam patrí aj poliovírus, a dúfali, že ak by bolo možné účinnejšie liečiť osýpky, tak pravdepodobne aj polio.[29] Nad „polio problémom“ v tých časoch vo svete nezávisle bádali viacerí vedci.

A čo bolo ďalej?

Zlyhania, predsudky a súčasnosť

Otázka, prečo megaskorbická liečba upadla do zabudnutia, má svoje historické pozadie. Sabin, vtedajšia špičková autorita pre polio, nedokázal[29];[9]s72→[68] zopakovať Jungeblutove úspechy[9]s72→[69][70] s vitamínom C pri liečbe poliomyelitídy. Spory, ktoré obidvaja vedci následne viedli ohľadom dávkovania a ďalších okolností, ostali nedoriešené, Sabin však otočil kormidlo medicíny, a rozbehnutý koráb predsudkov sa dodnes nepodarilo zastaviť – napokon, aj Klenner bol voči vitamínu C spočiatku negatívne zameraný, ako vtedy takmer všetci. Keď však neskôr objavil potenciál vitamínu C a zužitkoval svoje skúsenosti s infekčnými ochoreniami, a publikoval v recenzovaných lekárskych žurnáloch svoje prvé články,[9]s72→[24][23][27][28][29] v ktorých poukazoval na možnosť účinnej, rýchlej a lacnej liečby polio, osýpok, vírusového zápalu pľúc a ďalších ochorení (dodnes považovaných za neliečiteľné), poskytol teórie, dôvody, metodiku a ohromujúce výsledky u stoviek pacientov.

Upozornil na to aj vedúce autority, ako aj prítomnú širokú lekársku verejnosť, na výročnom zasadnutí Americkej lekárskej asociácie 10. júna 1949 v Atlantic City, New Jersey, venovanom problému polio. Klenner sa prihlásil v panelovej diskusii, kde sa riešili najmä rôzne detaily prostriedkov podpory ochrnutých v dôsledku poliomyelitídy, a oznámil: „Snáď vás zaujme, ako sme liečili polio v Reidsville, N.C. počas epidémie v roku 1948. Ostatných 7 rokov liečime vírusové infekcie za 72 hodín pomocou masívnych častých injekčných dávok vitamínu C. Verím, že keby sa vitamín C v týchto masívnych dávkach – 6 000 až 20 000mg za 24 hodín – podal týmto pacientom s poliomyelitídou, žiaden z nich by nebol ochrnul a nebolo by žiadne ďalšie mrzačenie alebo epidémie poliomyelitídy“.[940]→[67]

V nasledujúcich diskusných príspevkoch, nikto z prítomných sa ani slovom nedotkol Klennerovho oznámenia. Odpoveďou autorít bola hlboká ignorácia; písal sa rok 1949 a medicína i farmaceutický priemysel sa práve sústreďovali na rozbeh masových, nákladných očkovacích programov, ako aj na novú éru antibiotík. Jeho články i verejné vystúpenie ostali prakticky bez povšimnutia „hlavného prúdu“, zaujali len niekoľkých individuálnych lekárov, a okrajovo tlač.[1090] Tak, ako v časoch Linda, medicína nepotrebovala jednoduché a lacné lieky. Tak ako Lind, ani Klenner nebol bohatý, ani známy, a nemal dobré konexie.

Dnes, po polstoročí neuváženého nadužívania, sa antibiotiká dostávajú do krízy kvôli rastúcej rezistencii mikróbov. Mnohé očkovacie programy sa ukázali, žiaľ, neefektívne, až tragické svojím dopadom na zdravie ľudí (násobný nárast obrny v dôsledku zavádzania polio vakcíny,[71][1819][1820][1821][1822][1845] kontaminácie vakcín karcinogénnymi vírusmi, DNA[72][73][74][75][1846][1847] a chemikáliami,[76][77] potlačenie imunity,[78][79][80][81][82][83][84][85][86][1346][1347][1487];[1509]→[1712][1713][1714][1715][1716][1794][1795][1796][1797][1823][1824][1825][1826][1842][1844][2000][2108][2109][2110][2111][2112] nárast alergií,[86][87][88][89][90][91][92][1753][1779][1780][1781][1782][1783][1784][1785][1786][1787][1788][1789][1790][1791][1792][1793][1798][1799][1489][1801][1802][1823][1824][1825][1842][1843][1844][2018] autoimunita,[93][94][95][96][86][97];[1509]→[1709][1710][1711][1823][1842][1844][1969][1970][1971][1972][1973][1974][1975][1976][1977][1978][1979][1980][1981][1982][1983][1984][1985][2000] diabetes,[98][99][100][101][102][1312][1313][1314];[1315]→[1316];[1317]→[1318];[1319][1337];[1509]→[1688][1689][1690][1693][1694][1695][1696][1697][1698][1700][1701][1702][1703][1704][1705][1706][1707][1708][1844][1986] zápalové črevné ochorenia,[1509]→[1717][1718][1719][1720][1721][1722][1723][1699][1692][1691][1650][1975] autizmus,[103][104][105][106][107][108][109][110][111][112][113][1284][1320][1321][1322][1323][1324][1325][1326][1327][1842][1843][1844][1938] neurologické poškodenia…[115][116][107][117][118][119][120][95][96][121][122][123][97][124][125][126][127][128][129][1203][1204][1205][1290][1434][1492][1493][1494][1495][1496][1497][1498][1499][1500][1501][1502][1503][1504][1505];[1509]→[1641][1642][1643][1644][1645][1646][1647][1648][1649][1651][1652][1653][1654][1655][1656][1657][1658][1659][1660][1661][1662][1663][1664][1665][1666][1667][1668][1669][1670][1671][1672][1673][1674][1675][1676][1677][1678][1679][1680][1681][1682][1683][1684][1685][1686][1687][1751][1752][1823][1842][1843][1844][1966][1967][1968][1969][1970][1974][1977][1979][1981][1983][1984][1985][2000]), čo odbornej ani laickej verejnosti dodnes nie je príliš známe, nakoľko sa stali základným kameňom lekárskej vedy a farmaceutického priemyslu a „poslednou nádejou“ medicíny. Odborné publikácie o rizikách očkovania sa objavovali oddávna, ale nikdy sa nevenovala náležitá pozornosť ich skúmaniu, skôr ich bagatelizovaniu.

Niekoľko ďalších individuálnych štúdií o vitamíne C prinieslo rozporuplné výsledky. Klenner[24] vyslovuje údiv, koľko štúdií zlyháva v základnej otázke – dávkovaní. Rozsiahle oficiálne štúdie liečby vitamínom C sa napokon neuskutočnili, a tak môžeme čerpať len z publikácií od priekopníkov, ako Klenner, Stone, Hoffer, Cameron, Cathcart, Lewin, Riordan a ďalších, ktorí po nasledujúce desaťročia sledovali i vykonávali klinický výskum, liečili tisíce pacientov, zdokonaľovali metodiku a rozširovali poznatkovú bázu a okruh riešených ochorení.

V 30. rokoch sa dali nízke dávky ospravedlniť cenou vitamínu C, avšak po rozbehu masovej výroby cena prestala byť problémom. Vitamín C nie je toxický, a tak môžeme skonštatovať, že hlavné obmedzenie sa nachádzalo, a dodnes nachádza, v mysliach lekárov: paradigma výživového doplnku a „saturácie“ tela.

Každá štúdia, ktorá „nepotvrdila priaznivý vplyv vysokých dávok vitamínu C“ na konkrétne ochorenie, dodnes efektívne odvracia záujem od témy; a to aj v prípade, že uvádzané „vysoké“ dávky v skutočnosti neboli vysoké ani len z pohľadu výživy.[9][5] Pochopiteľne, v rámci výživového konceptu lekári nenašli odvahu, a ani žiadne logické dôvody pre vyššie dávky. Preto ani nemohli dospieť ku klinicky významným výsledkom, keďže účinné dávky pre liečbu začínajú v 1000-násobkoch výživových dávok.

Príležitostne, z času na čas, sa objaví ďalšia štúdia, ktorá znovu nepotvrdí vplyv „vysokých dávok“ vitamínu C na niektoré ochorenie, pričom pod „vysokými dávkami“ sa v takýchto nekompetentných štúdiách zvyčajne rozumejú množstvá rádovo stoviek miligramov denne.

Zrod ortomolekulárnej medicíny

Klenner nebol jediný, kto skúmal využitie vitamínov v liečbe. Aj kontrolovaná štúdia so začlenenými 70 deťmi v Anglicku potvrdila účinok vitamínu C v liečbe polio, avšak nebola publikovaná, pretože hitom sezóny bola Salkova vakcína a nikoho vitamíny nezaujímali.[130][1345] McCormick publikoval revolučné koncepty o úlohe vitamínov v prevencii a náprave rôznych patológií; ich význam medicína dodnes nedocenila.[375][610][802][886][887][888][889][890][1345] Kaufmann overil prínos niekoľkogramových dávok vitamínu B3 v liečbe artritídy.[130]→[131][132];[1345] Wilfred & Shute písali o význame veľkých dávok vitamínu E v riešení koronárnych chorôb, popálenín a prevencii.[130]→[133][134][135];[1345] V „tesnom závese“ (s odstupom štvrť storočia) sa konečne touto témou začal opäť zaoberať výskum.[130]→[136][137];[1345] Kalokerinos, Dettman & Dettman preskúmali Klennerove tvrdenia o liečbe rôznorodých ochorení s použitím vitamínu C, kontaktovali jeho pacientov a v rámci súkromne financovaného výskumu overili jeho postupy v praxi, a vyhlásili ich za fungujúce a overiteľné, dokonca publikovali vlastnú sériu prípadov zo svojej praxe a z praxe mnohých austrálskych lekárov.[1594][1596]

Irwin Stone pracoval v roku 1934 ako biochemik v komerčnom výskumnom stredisku pre enzymatické a fermentačné procesy. Riešil prozaický problém chuťovej stability piva, a vyriešil ho pomocou celkom žeravej novinky, ktorú Szent-Györgyi len nedávno izoloval – správne, išlo o kyselinu askorbovú. Stone obdržal na tento postup prvý zo svojich 26 patentov. Samozrejme, potravinárske využitie vitamínu C prinieslo so sebou nutnosť štúdií medicínskej literatúry. Stone sa oboznámil s bezpočetnými úlohami vitamínu C v metabolizme, no ako chemika ho vôbec nepresvedčilo tvrdenie, že tieto úlohy má zabezpečiť tých niekoľko miligramov, ktoré predpisovali ODD. Veľmi ho prekvapilo, na akých chabých základoch sa zakladajú tieto odporúčané denné dávky; nebola publikovaná žiadna dlhodobá, slepá štúdia, ktorá by vyhodnotila vplyv rôznych dávok na zdravotný stav za rôznych podmienok. Keď zistil, že všetky cicavce považujú za normálne asi 300-násobne vyššie dávky, začal takéto dávky skúšať na sebe, a pod dojmom výsledkov ich podával aj svojej rodine (jeho manželka následne prestala mať problémy s alergiou). Dokonca priobjednával práškovú kyselinu askorbovú aj pre záujemcov z radov svojich kolegov.

Stone chcel zabezpečiť financovanie širšieho výskumu, avšak jeho zamestnávatelia sa o zdravotné aspekty nezaujímali, a ortodoxná medicína, 200 rokov pozadu za jeho výskumom, mu žiadne výskumné granty nepridelila. Rozhodol sa teda, že svoje poznatky publikuje „až niekedy na zaslúženom dôchodku“.[8][114]

V kanadskej časti kontinentu, psychiater Hoffer viedol výskumný tím v nemocnici v Saskatchewane. Hoffer bol zvláštny prípad, pretože okrem medicíny vlastnil doktorát aj z biochémie. V 50. rokoch objavil na základe cieleného biochemického výskumu, že veľké dávky vitamínov C a B3 (niacínu) významne zlepšujú klinický stav niektorých schizofrenických a psychotických pacientov.[138] O sľubných výsledkoch liečby akútnej schizofrénie a súvisiacich témach publikoval Hoffer spolu s Osmondom.[139][140][141] Hofferovým ďalším nečakaným objavom bolo, že vitamíny môžu zohrať významnú úlohu aj v onkológii.

V roku 1960, Stone vďaka veľkým dávkam vitamínu C prežil ťažkú autonehodu. Táto skúsenosť ho podnietila k ďalšiemu výskumu a akumulovaniu informácií o vitamíne C počas celej nasledujúcej dekády. V tom čase profesor Pauling dostal svoju druhú Nobelovu cenu a bol unavený zo svojho zápasu o svetový mier a frustrovaný zo silnej opozície, ktorej čelil. Vyhlásil, že by chcel žiť ešte 25 rokov, aby sa dožil ďalších úžasných vedeckých objavov. Stone mu napísal, že ak bude brať megadávky vitamínu C, možno svoj sen splní. Oboznámil ho so svojím výskumom i s metódou eliminácie nádchy, vďaka ktorej ju nemal vyše 40 rokov. Paulinga to zaujalo a vyskúšal to, začal brať 3 gramy denne, a presvedčilo ho to, lebo sa začal cítiť oveľa lepšie. Pauling Stone-a prehovoril, aby svoje výskumy publikoval čím skôr, a tak po sérii článkov skutočne vyšla jeho legendárna kniha[9] o doterajších výskumoch potenciálu vitamínu C v rámci liečby a o genetických okolnostiach jeho nedostatku, ktorý Stone definoval ako vrodenú metabolickú poruchu – hypoaskorbémiu.

Ďalšími dôležitými okolnosťami bolo, že aj Klenner upozornil Paulinga na liečebné možnosti vitamínu C, a Hofferova kniha[142] zase na niacínovú liečbu schizofrénie. Tieto nové vitamínové možnosti ho natoľko nadchli, že odchod do dôchodku už definitívne musel počkať. Pauling čoskoro publikoval článok pre Science.[143] Hoci medicína liečebný potenciál vitamínov neuchopila a Paulinga považovali za šarlatána,[144]→[145][146][147] podarilo sa mu svojimi populárnymi publikáciami[148][149][150] rozvíriť mienku širokej verejnosti a niektorých vedcov mimo medicíny.[130] Paulingove názory sa dočkali uznania až v 90. rokoch minulého storočia a konečne začali byť považované za „dôstojné hypotézy“.[144]→[145][147];[1022]

Cathcart ako ortopéd pochopil, že kĺby majú prirodzený asférický tvar, ktorý má svoj účel v distribúcii výživy, a že guľové hlavice umelých kĺbov sú nevhodné. Vynašiel preto v roku 1971 eliptickú ortocentrickú endoprotézu bedrového kĺbu, ktorá bola použitá najmenej u 100 000 pacientov a dodnes sa s obľubou používa. Cathcart sa o vitamín C začal zaujímať po prečítaní Paulingovej knihy[149] a počas svojej lekárskej praxe liečil vysokými dávkami vitamínu C (až do 150g denne) vyše 20 000 pacientov trpiacich rôznorodými zdravotnými problémami. Sám užil spolu približne 2 tony vitamínu C od roku 1969. Objavil zmeny v črevnej tolerancii – pacienti počas ochorenia alebo stresu dokázali ústne prijať podstatne viac vitamínu C než v zdraví. Jeho snahy o publikovanie nadobudnutých skúseností v lekárskych žurnáloch však narážali na nedôveru, odmietanie a posmech.[42][1488][1489][1490]

Vedecké kapacity, ako Pauling a Szent-GyÖrgyi, pomohli ortomolekulárnej medicíne nielen výsledkami svojho výskumu, ale aj tým, že sa váhou svojej autority postarali o rozšírenie týchto myšlienok a konceptov. Obaja boli zástancami opodstatnenosti vysokých dávok vitamínov, ak to vyžaduje udržanie zdravia alebo liečba u konkrétneho človeka, bez ohľadu na to, aké vysoké sa môžu zdať z pohľadu základnej výživy. Tvrdým oponentom im bol King, rival Szent-GyÖrgyiho od čias, kedy mu vyfúkol Nobelovu cenu.[1378];[1580]→[1737]

Pauling postupne zvyšoval svoje denné dávky vitamínu C až na 18 gramov denne, a dožil sa 93 rokov,[1378] napriek tomu, že už od veku 59 rokov[985] trpel rakovinou prostaty, a obidvaja rodičia mu zomreli vo veku 60 rokov Pozn. Iné zdroje uvádzajú diagnostikovanie rakoviny vo veku 91.[2058] Svoje dlhé prežívanie pripisoval vitamínu C a ďalším výživovým doplnkom.[2026] Szent-GyÖrgyi, ktorý na jeho odporúčanie takisto užíval vysoké dávky vitamínu C, sa tiež dožil 93 rokov napriek tomu, že vo veku 83 rokov ťažko ochorel – Pauling mu poradil zvýšiť dávky vitamínu C a tak sa uzdravil.

Paulingovo úmrtie na rakovinu býva zneužívané posmievačmi, no jeho veľký kritik Moertel zomrel na rakovinu vo veku 66, čiže o 27 rokov skôr. Ak teda aj spochybníme podiel vitamínov na Paulingovom peknom veku, tak Moertelovi neužívanie vitamínov zjavne nepomohlo.[2089][2146]

Z hľadiska zachovania poznatkov Klennera a ich záchrany pred zabudnutím, Levy považuje za najdôležitejšiu prácu Riordana, ktorý ich už v 70. rokoch prevzal, uvádzal do praxe a rozvíjal na svojej klinike.[1892]

Stručné životopisy a hlavné prínosy najznámejších ortomolekulárnych vedcov uvádza Journal of Orthomolecular Medicine v „Dvorane slávy“.[941] Doposiaľ toto čestné miesto zaujali nasledovní vedci:

Linus Pauling, William J. McCormick, Roger J. Williams, Evan Shute & Wilfrid Shute, Irwin Stone, Carl Pfeiffer, Alan Cott, William Kaufman, Humphry Osmond, Max Gerson, Albert Szent-Györgyi, Cornelius Moerman, Frederick Klenner, Josef Issels, Emanuel Cheraskin, David Horrobin, Hugh Riordan, Bill Wilson, Ruth Flinn Harrell, Arthur Sackler, Max Vogel, Abram Hoffer, Lendon Smith, David Hawkins, Theresa Feist, Henry Turkel, Masatoshi Kaneko, Bernard Rimland, Fannie H. Kahan, Ewan Cameron, R. Glen Green, Joseph Goldberger, Michael Lesser, Richard Kunin, Adelle Davis, Carlton Fredericks, Robert Cathcart III, Ilya Metchnikov, Hugh MacDonald Sinclair, Archie Kalokerinos, Jeffrey Bland, Thomas L. Cleave, Casimir Funk, Bruce Ames, Harold D. Foster

Aj vďaka Hofferovým objavom a Paulingovej angažovanosti[151][152] si ortomolekulárna medicína postupne našla svoje miesto v psychiatrii, kde dokáže riešiť niektoré stavy súvisiace so špeciálnymi nutričnými požiadavkami mozgu, ako sú niektoré typy psychóz, schizofrénie a drogovej závislosti. Hovoríme teda o ortomolekulárnej psychiatrii. Trvalo to dlho a odpor bol veľký, najmä po nevydarenej Wittenbornovej štúdii,[130]→[153][895] ktorá poprela prínos niacínu v liečbe schizofrénie. Autor zbytočne skúmal chronickú schizofréniu (ktorá vyžaduje podstatne dlhodobejšie užívanie), čo neskôr aj sám uznal a štúdiu prehodnotil s výsledkom, že pri akútnej schizofrénii prináša niacín dobré výsledky, ale vtedy to už nikoho nezaujímalo, pretože Americká Psychiatrická Asociácia už stihla vydať svoje negatívne stanovisko, čím nadlho zastavila výskum v tejto oblasti.[130]→[154]

Ortomolekulárne koncepty sa konečne začínajú aspoň v malej miere skúmať v onkológii. Paradoxne však, najúčinnejšie známe ortomolekulárne postupy, týkajúce sa klinického využitia vitamínu C, sú všeobecne neznáme alebo zaznávané.

V posledných rokoch konečne nastáva prienik vitamínov do populárneho vedomia prostredníctvom pojmu „antioxidant“. Začína sa chápať, že mnohé patológie súvisia s nadmernou oxidáciou voľnými radikálmi.[130][155] Koľko ešte potrvá, kým medicína znovuobjaví schopnosť niektorých vitamínov, efektívne a bezpečne neutralizovať voľné radikály? Kedy si všimne, že odstránením voľných radikálov sa dá účinne zasiahnuť do klinického priebehu mnohých ochorení?

Rezistencia voči inovácii

Rozvoj ortomolekulárnej medicíny nebol o nič ľahší než historický výskum skorbutu. Keďže vitamíny boli v podvedomí lekárov trvale a hlboko zapísané iba ako „výživové doplnky“, potrebné v stopových množstvách, všetky publikácie o ich terapeutickom využití budili nedôveru, odmietanie a posmech. Toto viedlo k formovaniu ortomolekulárnej medicíny v ústraní, a jej zaškatuľkovaniu medzi „alternatívnu“ medicínu.

Určitú úlohu v nepochopení zohráva aj dlhoročný redukcionistický prístup medicíny, desaťročia hľadania „zázračnej chemikálie“ pre jednotlivé choroby, čo je v protiklade so zákonitosťami prírodných vitamínov a liečiv, ktoré typicky fungujú v zložitých komplexoch, ktorých každá časť má význam – sama osebe malý, no v rámci komplexu veľký. Ľudský organizmus je sám osebe veľmi zložitý a variabilný celok, takže nie je nič podivné na tom, ak niektoré, hoci aj fungujúce liečebné metódy jednoducho nie je dosť dobre možné skúmať štandardnými postupmi „medicíny založenej na dôkazoch“ (evidence based medicine – EBM), ktoré sú stavané skôr pre potreby redukcionistického konceptu.[144]→[156];[418](s28)

Principiálni pochybovači sú dôležitou súčasťou vedeckého ekosystému, avšak nemali by zabrániť pokroku. Ruesch[157] vysvetľuje, že rezistencia medicíny voči novým myšlienkam je zakorenená priamo v systéme vzdelávania a tento stav trvá už stáročia; očakáva sa skôr podriaďovanie autoritám a preberanie ich názorov, než vlastné kritické myslenie. Akákoľvek radikálne nová myšlienka vzbudzuje výsmech, ostrakizovanie a dehonestáciu jej nositeľov. Na tému rezistencie medicíny voči inovácii písal aj Forman.[158] Žeby toto bol dôvod, prečo najväčší prínos ohľadom progresívneho klinického využitia vitamínu C priniesli multidisciplinárne vzdelaní lekári, ktorí vedeli nielen, „ako liečiť“, ale v širšej miere aj „ako to funguje“? (Klenner aj Hoffer vyštudovali medicínu aj biochémiu, Stone bol biochemik).

Ešte aj v súčasnosti panuje forma cenzúry na tému ortomolekulárnej medicíny, ktorá sa prejavuje nielen úprimným nezáujmom o kontrolované skúšky týchto postupov, ale aj bojkotom najvýznamnejších medicínskych žurnálov tohto zamerania, najmä Journal of Orthomolecular Medicine, vo verejnom vyhľadávacom systéme Medline, ktorý spravuje National Library of Medicine. Formálnym dôvodom je bližšie nešpecifikované nesplnenie výberových kritérií, avšak výberová komisia, rokujúca za zavretými dvermi a bez možnosti obhajoby posudzovaných subjektov, už 23 rokov a 6 kôl vyhodnocovania nedokáže vysvetliť, aké kritériá nespĺňa tento recenzovaný žurnál so 40-ročnou tradíciou, ktoré pritom spĺňa vyše 5000 iných periodík, vrátane takých časopisov ako Time, Newsweek, Reader’s Digest, Consumer Reports, ktoré nie sú vedeckými magazínmi, a celkom určite nespĺňajú ani definíciu „medicínskeho žurnálu“. Inými slovami, keď vedec publikuje článok v JOM, ostane v Medline jednoducho ignorovaný, hoci články toho istého vedca v iných žurnáloch sú dobre prijímané a samozrejme indexované.[159][160];[161]→[162];[1377][1950]

Cenzúry sa istým spôsobom zúčastňujú aj vedecké skupiny, ktoré vytvorili metodicky chybné podklady pre Odporúčané Denné Dávky v USA (RDA). Žiaľ, tieto nielenže vykonávajú ale aj kontrolujú financovanie oficiálneho výskumu v tejto oblasti a z pozície recenzentov dokážu zabrániť aj publikovaniu takých štúdií, ktoré sa uskutočnili bez ich financovania. Pritom existujú podozrenia z väzby na farmaceutické firmy.[418](s17) Popri tom sa preukazuje, že financie farmaceutického priemyslu priamo tlačia odborné magazíny k publikovaniu článkov v záujme syntetických liekov a v neprospech vitamínov.[1127]

Osoby s nepriateľskými postojmi voči ortomolekulárnej medicíne sa dokonca zmocnili aj kedysi „ľudovej“ encyklopédie Wikipedia, kde vykonávajú cenzúru – pohotovo odstraňujú texty prezentujúce ortomolekulárnu medicínu v inom než negatívnom svetle. Zdá sa, že informačný boj prebieha skutočne na všetkých úrovniach.[1373][1374][1375]

O ďalších príčinách nevedomosti o ortomolekulárnych postupoch uvažujú viacerí autori. Stone & Hoffer[16] definujú „medicínsky mýtus“, agresívny nástroj na obranu zaužívaného status quo a zabrzdenie nových, progresívnych postupov. Niektoré si predstavíme v kapitolách Nedostatok vitamínu C a Vedľajšie účinky, interakcie, kontraindikácie.

Levy[53] poukazuje na paradoxný jav: výsledky nového výskumu sa len ťažko etablujú v širšom povedomí (Poznámka: ak pravda tento výskum nemá za sebou silné finančné záujmy, ktoré by sa postarali o jeho propagáciu). Nové poznatky pribúdajú obrovskou rýchlosťou a nie je v silách lekárov, aby celý vedecký výskum sledovali. Medicínske učebnice a príručky tvoria autorské tímy, kde jednotlivým ochoreniam sa venuje zvyčajne len jeden alebo dvaja autori, ktorých prehľad samozrejme nemôže byť dokonalý. Lenže ak sa nové poznatky nepremietnu do literatúry v čase svojho vzniku, ich šance sa už len zmenšujú, pretože panuje akási predpojatosť voči starším zdrojom – akoby sa ich autori hanbili citovať. Týmto spôsobom sa do úzadia dostávajú aj také výskumné práce, ktorých kvalitu a spoľahlivosť nikto nikdy nespochybnil.

Ďalším faktorom je profesionálna žiarlivosť, arogancia, nevraživosť a kolektívna inkvizícia. Predstaviteľ máloktorej profesie sa tak veľmi obáva výsmechu zo strany kolegov a straty prestíže, než práve lekár. Máloktorý odborník je vo svojom povolaní natoľko obmedzovaný kolektívnymi predsudkami, ako práve lekár.

Hattersley tvrdil v roku 1993, že väčšina lekárov vie pramálo o výžive a dokonca aj väčšina dietológov a nutricionistov je 60-80 rokov pozadu z pohľadu aktuálnych informácií v ich odbore.[1485] Ťažko súdiť, do akej miery to platilo vtedy a do akej to platí dnes, ale medicínske mýty sa držia stále na svojom mieste.

Keďže na Slovensku len málo lekárov má vedomosti o používaní vitamínov pri liečbe ochorení a ortomolekulárna medicína tu nemá svoje pevné zázemie, na otázku, aká je skutočná účinnosť jej postupov, vám dajú spoľahlivú odpoveď najskôr len vlastné skúsenosti.

Vitaminofóbia

Konvenčná medicína zaujímala tradične zamietavý postoj voči dôležitosti stravy pri liečení chorôb, tento sa začal lámať až v 60. rokoch, a aj to len v negatívnom zmysle – vyhýbania sa niektorým zložkám stravy, napríklad cholesterolu. Pozitívny prístup bol vždy v ústraní. Koncepty o podpore liečby stravou boli odsunuté na úroveň „alternatívnej“ medicíny.[144]

Konvenčná medicína je silno orientovaná na propagáciu syntetických liekov. Voči využívaniu vitamínov panujú neustále predsudky, niekedy až fóbia.[144]→[163];[164]→[145];[166][2146] Kým u liekov sa varovania šíria až po tom, čo sa nezvratne preukáže mnoho prípadov vážnych vedľajších účinkov a úmrtí (pričom 51% liekov má pri vstupe na trh neodhalené vážne nežiaduce účinky a odhalenie prvej polovice z nich a ich uvedenie v PDR prichádza bežne až po 7 rokoch od uvedenia lieku na trh),[144]→[167];[1949] pri vitamínoch sa varovania šíria už vopred, a údajné teoretické riziko jedného vitamínu sa briskne transformuje do celoplošného zastrašovania voči všetkým vitamínom a výživovým doplnkom.[144]

Štúdia, ktorá hlása „hrozbu“ tam kde žiadna nie je, sa zvyčajne vyznačuje niektorými z nasledovných znakov:

• Zameranie na špecifickú skupinu ľudí alebo špecifické laboratórne podmienky

• Podivné obmedzovanie skúmanej vzorky alebo kritérií

• Zaujatosť (neobjektívnosť) pri citovaní predošlého výskumu

• Použitie malých dávok vitamínu

• Slabý dizajn zastieraný „veľkými počtami“

• Neopodstatnená extrapolácia a zovšeobecňovanie výsledkov

• Ak sú prítomné iné lieky alebo okolnosti, niekedy nie sú poctivo uvádzané, a negatíva sa aj tak bez dôkazov pripíšu vitamínom

• Vybočovanie z hraníc štúdie; niekedy je priam do očí bijúci kontrast medzi tým, čo štúdia skúmala, a tým, čo autori nakoniec hlásajú

• Závery nezodpovedajú dizajnu (štúdia tvrdí, na čo nie je stavaná)

• Závery, ktoré nezodpovedajú zisteniam

• Senzáciechtivý titulok založený na nafukovaní špekulácií

V knihe je viacero príkladov, napr. v kap. Vedľajšie účinky, interakcie, kontraindikácie, najmä v podkapitole Obličkové kamene.

Médiá hlavného prúdu v honbe za senzáciou veľmi ochotne publikujú „hrôzostrašné novinky“ o „škodlivosti“ vitamínov, a tak sa mediálne presadia aj nepatrične navrhnuté štúdie, ako v prípade Bjelakovic.[844];[144]→[168];[2085] Táto štúdia hlásala škodlivosť vitamínu A a betakaroténu na základe preskúmania veľmi úzkeho výberu z dostupných tisícov štúdií. Hoci sa tak často interpretuje, v skutočnosti ani nebola navrhnutá na hodnotenie bezpečnosti vitamínov; skúmala len veľmi úzku populáciu z pohľadu úmrtnosti na rakovinu hrubého čreva, pričom úplne ignorovala štúdie kde nikto nezomrel, čím bol výsledok zaujatý v neprospech prípadného priaznivého vplyvu, a v neprospech prírodných vitamínov pretože sa skúmali len syntetické formy.

Štúdia (a jej navlas podobné pokračovania) sa dočkala širokej publicity,[144]→[169][170][171] a hoci bola neskôr pripomienkovaná[1225][1226][1227][1228][1229][1230];[1906]→[1907] a kritizovaná odborníkmi,[144]→[172][173][174];[2085] ktorí apelovali na obyvateľstvo, aby neprestávali užívať svoje vitamínové doplnky,[144]→[174][175] negatívne posolstvo v spoločnosti pretrváva. Omnoho ľahšie získavajú pozornosť ojedinelé tvrdenia, že vitamíny sú „škodlivé“,[166][176][177][178][179][180][181][182] než následná vedecká kritika týchto tvrdení, ako aj desaťročia výskumu, ktorý ukazuje ich mnohostrannú prospešnosť. Pre zaujímavosť, podobná štúdia od Biesaski et al dospela ku kladným záverom.[2085]→[2086]

Senzáciechtivé médiá zvyknú „vynechať“ aj výslovné upozornenia autorov, že výsledky toho-ktorého výskumu sa nedajú aplikovať na ľudí, a nezaujíma ich ani špekulatívny charakter teoretických podozrení.[16]→[183][184][185]

Takéto zmätočné alebo zle interpretované štúdie, aj napriek kritike, sú potom dokola recyklované. Poslúžia ako „strelivo“ vždy, keď narastie popularita vitamínov a treba ľudí odstrašiť. Deje sa to napríklad prostredníctvom „prehľadových“ článkov ktoré „vyhodnotia bezpečnosť vitamínov“, kde sa odignorujú tisíce priaznivých štúdií, no nezabudnú sa citovať (hoc aj vedecky pochybné) štúdie o „nebezpečnosti“. Takýto od základu neobjektívny článok potom prevezmú médiá ako „novú štúdiu o nebezpečnosti vitamínov“ a začne sa ďalšie kolo zastrašovania neznalého obyvateľstva. Často je zaujímavé zistiť, z akých peňazí je ten rozruch financovaný, alebo vypátrať prípadné konflikty záujmov autora.[2087]→[2043]

Informácie hlavných médií treba brať obozretne a skúmať problém na odbornejšej úrovni. Treba si uvedomiť, že každoročne pribudne niekoľko stoviek štúdií o priaznivom vplyve toho-ktorého vitamínu na ďalšie a ďalšie zdravotné stavy, a toto žiadna občasná senzácia nezmení.

Táto kniha nemá za cieľ pokryť všetky vitaminofóbne štúdie, ktoré majú odradiť obyvateľstvo od prevzatia kontroly nad svojím zdravím. Ak chcete byť priebežne a aktuálne informovaní o ich slabinách a o pokrokoch výskumu v ortomolekulárnej medicíne, môžete sa prihlásiť k odberu spravodaja Orthomolecular Medicine News Service:

http://www.orthomolecular.org/forms/omns_subscribe.shtml

Vitamín C (askorbát)

Kyselina askorbová má chemický názov γ-laktón 2-oxo-L-gulonová kyselina, alebo ináč aj 2-oxo-L-threo-hexono-1,4-laktón-2,3-enediol,[186] molekulovú hmotnosť 176,13g/mol a chemický vzorec C6H8O6.[58] Je základnou súčasťou oxidačno-redukčných dejov. Ak by sme mali jednou vetou charakterizovať jej hlavné úlohy, poskytuje elektróny do enzymatických procesov,[187][922] a ako antioxidant zneškodňuje voľné radikály. Aké prosté, lenže tieto úlohy sú kľúčové pre funkcie metabolizmu. Celý organický život je v podstate založený na výmene elektrónov, a nebyť antioxidantov, voľné radikály, vedľajší produkt metabolizmu, ale aj infekcií a vonkajších toxínov, by spôsobili rozvrat. V čase stresu a choroby preto vzniká extrémny dopyt po týchto službách vitamínu C, a tu niekde tkvie aj základ jeho všestranného stabilizačného vplyvu na funkcie metabolizmu.

Antioxidanty fungujú synergicky, vzájomne sa dopĺňajú a podporujú a majú dôležitú úlohu v detoxikácii organizmu.[1109][1991] Ďalším antioxidantom je venovaná samostatná kapitola VIII. Ďalšie dôležité látky.

Obrázok: Štrukturálny vzorec kyseliny L-askorbovej

Vitamín C je teda integrálnym prvkom metabolizmu. Hoci si plne zaslúži označenie „látka nevyhnutná pre život“, niektorí autori[9][13][21][22][418](s43);[1935] sa ohradzujú pred označením „vitamín“, ktoré sa chápe v zmysle definície skôr ako stopová súčasť výživy nutná k prevencii deficientného ochorenia (v tomto prípade skorbutu), a vitamínu C ostala v podstate len z historicko-konvenčných dôvodov. Vzhľadom na skutočnosti, vysvetlené v kapitole Hypoaskorbémia, vhodnejší je neutrálnejší pojem askorbát. Vitamín C sa zúčastňuje širokej škály metabolických procesov v tele. Podieľa sa na syntéze alebo aktivizuje množstvo telesných enzýmov, vrátane inzulínu. Predstavuje akýsi „mazací olej“ v biochemickom motore organizmu.[9];[1935]→[1937]s95

Udržuje enzým prolyl a lyzyl hydroxylázu v aktívnej forme, je teda kľúčový pre syntézu a regeneráciu kolagénu.[186][871][874][1109][1110][792][1433]s58[2171] Je nenahraditeľný pre spojivové tkanivo všeobecne, kožu, šľachy, kĺby, kosti, svaly, srdcovocievnu sústavu. Kolagén tvorí jednu tretinu obsahu bielkovín tela a je cementom, ktorý drží pohromade tkanivá, všetkých našich 10 biliónov buniek.[188] Bez vitamínu C sa kolagén vôbec nevytvára, v prípade nedostatku je zase poruchový a štrukturálne slabý.

Vitamín C je dôležitý aj pre reguláciu tukov a zrážanlivosť krvi. Podieľa sa na metabolizme vápnika a závisí od neho pevnosť zubov, kostí, metabolizmus žlčových kyselín, kyseliny listovej a teda aj metabolizmus železa, tiež medi a niektorých aminokyselín. Podporuje bunkovú respiráciu, kde katalyzuje transport vodíka. Je nevyhnutný pre tvorbu dopamínu, karnitínu a niektorých neurotransmiterov, a teda pre správnu činnosť mozgu a nervovo-svalovú koordináciu.[186][792][1987][1991]

Je kofaktorom enzýmu dopamín-β-hydroxylázy, ktorý katalyzuje konverziu dopamínu na norepinefrín, je teda nevyhnutný pre syntézu katecholamínov. Katalyzuje enzymatické reakcie zahŕňajúce amidáciu, takže je potrebný pre plnú aktivitu mnohých hormónov,[1109][1110] vrátane oxytocínu, vazopresínu, cholecystokinínu a α-melanotripínu.[186] V obličkách vitamín C chráni epinefrín pred oxidáciou.[792]

Podieľa sa na syntéze a regulácii hormónov štítnej žľazy, je prekurzorom tyrozínu.[921][792] Širšie zapojenie vitamínu C v biochemických mechanizmoch tela znázorňuje táto schéma.[1070]

Najznámejší je zrejme jeho vplyv na imunitný systém – fagocytózu, tvorbu protilátok, interferónov, a netreba zabúdať na pevnosť kapilár a očistné úlohy pečene a obličiek.[39][58][1109][1110][1987][1991] Treba podotknúť, že imunitný systém nemožno považovať za izolovanú sústavu; zabezpečuje komplexnú skupinu úloh súvisiacich s každodennou opravou, ochranou pred cudzorodými látkami a organizmami, ako aj nebezpečnými vlastnými bunkami, likvidáciu toxínov, a jeho výkon závisí od dobrej funkcie všetkých systémov tela a dokonca aj psychického stavu. Imunitný systém nás definuje voči okolitému svetu.[1109]

Niektoré tkanivá tela koncentrujú až 100-násobok bežnej krvnej koncentrácie: nadobličky, hypofýza, týmus, sietnica, corpus luteum. 10-50 násobok obsahuje mozog, slezina, pľúca, semenníky, lymfatické uzliny, pečeň, štítna žľaza, leukocyty, pankreas, obličky, srdcový sval, slinné žľazy a malé črevné mukózy.[9];[189]→[190];[1063][792][1386][2171] Ide o miesta „prioritného významu“ vitamínu C. Lymfocyty koncentrujú 4mM/l, monocyty 3, neutrofily 1,3mM/l.[418](38)

Pri týchto poznatkoch je vskutku neuveriteľné, aké minimálne dávky stačia na udržanie života. Na druhú stranu začína byť zjavný jeho potenciál pri liečbe, ako aj nesmierne následky jeho nedostatku.

Elektrónová teória

Szent-GyÖrgyi cítil, že vitamín C je výnimočný a dotýka sa základu života ako takého. Jeho teóriu sa podarilo priam poeticky sformulovať na základe elektrónovej roviny bunkového metabolizmu. Je suchým faktom, že vitamín C vstupuje do mnohých oxidačno-redukčných biochemických procesov ako donor (darca) elektrónov; Klenner cituje Gintera,[1]→[1339]?[1340]? podľa ktorého je toto typická vlastnosť vitamínu C. Ale čo to vlastne znamená? Prečo je to také dôležité?

Bielkoviny sú stabilné, saturované molekuly, takže nemajú snahu zapájať sa do chemických procesov. Na to, aby ich telo dokázalo využiť, je potrebné ich „vyviesť z rovnováhy“, „rozhýbať“, „aktivovať“, „desaturovať“. Je nutné narušiť ich elektrónovú rovnováhu, čiže zobrať im jeden z párových elektrónov, až potom sa stávajú reaktívnymi a bunka ich zapája do svojich procesov.[922]

V tomto procese aktivácie plní vitamín C (askorbát) kľúčovú úlohu. Bunka v procese dýchania prijme kyslík. Molekula askorbátu odovzdá molekule kyslíku elektrón, čím sa askorbát dostáva do stavu vysokoreaktívneho voľného radikálu. Zatiaľ iná dôležitá molekula, metylglyoxal, vstupuje do kontaktu s molekulou bielkoviny. Je však príliš slabým akceptorom, a zatiaľ jej nedokáže odobrať elektrón. Prichádza však vysokoreaktívna molekula askorbátu, ktorej práve chýba elektrón (ktorý predtým odovzdala kyslíku), a vynahradí si ho tak, že odoberie elektrón molekule metylglyoxalu. Metylglyoxal sa stáva silným akceptorom a už dokáže odobrať elektrón molekule bielkoviny. Týmto sa spúšťa reťazová reakcia, ktorá spôsobí desaturáciu bielkoviny. Metylglyoxal a askorbát sa pripájajú k molekule bielkoviny, môžeme teda povedať, že bielkovina je aktivovaná pripojením akceptora.[922]

Vitamín C je skutočne základnou súčasťou metabolizmu.

Obrázok: 3D model kyseliny L-askorbovej

Zdroje vitamínu C

Výdatnými zdrojmi sú:[191][58][62][192][186][1935] šípky (200-2000mg/100g), rakytník (695), čierne ríbezle (130-200), červená paprika (70-190), žerucha (148), kiwi (30-200), brokolica (90), karfiol (50-90), šalát, ružičkový kel, ostružiny a červené ríbezle (80), citrusy (25-80), kaki, jahody, moruše (60), karfiol (40), špenát a zemiaky (20-30) a samozrejme kapusta (10-37), a to aj varená. Často býva najväčšia koncentrácia prítomná v šupke.[58] Ostatné ovocie a zelenina obsahujú vitamín C v menšom množstve, čo im samozrejme neuberá na význame. Obsah vitamínov závisí od odrody, pôdy, klímy, spôsobu a dĺžky skladovania; uvedené priemerné hodnoty sú iba orientačné, a sotva sa dajú očakávať u striekaného, mesiace odležaného ovocia v regáli supermarketu.[1436]

Bežné semená, ako sú obilniny a strukoviny, sa naklíčením tiež stávajú zdrojom vitamínu C.[9][192] V núdzových situáciách sa ako záchrana pred skorbutom používali aj vývary z ihličia a kôry tují/smrekov, surové ryby a ďalšie „netradičné“ zdroje vitamínu C. Viaceré rozšírené druhy zo stoviek „jedlých burín“ sú bohaté na vitamín C, napríklad púpava lekárska (taraxacum officinale), mrlík biely (chenopodium album; až 155mg/100g) a hviezdica prostredná (stellaria media; až 375mg/100g), hoci sa neodporúča jesť veľké množstvá týchto rastlín.[1874];[1875]→[1876]

Práškový vitamín C uskladnený v tme a suchu vydrží cca 3 roky. Po rozpustení vo vode je najstabilnejší pri pH 4-6 a pomerne rýchlo degraduje.[186] Teplota nad 190°C, aj krátkodobo, alebo dlhé a/alebo tlakové varenie (aj pri nižšej teplote), sušenie, skladovanie, najmä za prístupu svetla a vzduchu, a prítomnosť kovov ničia vitamín C. Kapusta pri izbovej teplote stráca až 12% vitamínu C denne. Úbytok spôsobujú zvyčajne enzýmy, ktoré sú najaktívnejšie pri 40°C, preto ak zeleninu varíme, treba čo najskôr dosiahnuť 70°C, kedy dôjde k zničeniu enzýmov, a potom už pomaly variť.[58] Pri varení vitamín C uniká do varovej vody, takže jej vyliatím sa stráca. Čerstvo varená zelenina môže pri konzumácii obsahovať stále ešte 44% vitamínu C, kým tepelná konzervácia ponechá len približne 6%.[192] Rýchlosť tepelnej degradácie sa však mnohonásobne líši aj podľa druhu ovocia.[1894]

Hoci zmrazenie vitamínu C neškodí, pri zmrazení ovocia dochádza k poškodeniu buniek, takže rozmrazenie zvyčajne uvoľní kaskádu autodeštrukčných enzymatických procesov, ktoré v priebehu niekoľkých minút zničia aj vitamín C. Podobný výsledok má aj strúhanie.

Je teda zrejmé, že nielenže sa obsah vitamínu C líši v rámci jedného druhu ovocia alebo zeleniny, ale je veľmi ovplyvnený aj ďalším spracovaním.[192]

Chemické formy

Syntetický vitamín C sa používa v mnohých chemických formách:[193][1376]

• Kyselina askorbová je základnou (a najlacnejšou) formou. Je vhodná na ústne užívanie. Nie je vhodná na injekčné použitie.

• Minerálne askorbáty (bufrované askorbáty) sú minerálne soli kyseliny askorbovej a majú mierne zásadité pH, takže sa používajú aj injekčne (v tom prípade ide o balenia špeciálne označené ako injekčné). Sú mierne drahšie než kyselina askorbová. Ústne sa využívajú najmä tam, kde pacient dobre netoleruje kyselinu askorbovú a sú vhodnejšie pri dlhodobom užívaní vyšších dávok, než kyselina askorbová; najmä askorbát sodíka, jeho kombinácia s kyselinou askorbovou, alebo kombinácia viacerých askorbátov.

Pri ústnom akútnom použití, napríklad pri prechladnutí, bývajú minerálne askorbáty menej efektívne než kyselina askorbová, pravdepodobne preto, že po vstrebaní sa stanú aktívnymi až vtedy, keď príjmu od tela elektrón. Askorbát sodíka, prípadne v kombinácii s kyselinou askorbovou (zvyčajne 1:1) je vhodný pre ústne užívanie veľkých dávok pri ochorení aj preto, lebo pri ostatných minerálnych askorbátoch by boli dávky obmedzené maximálnou hranicou bezpečnosti podľa obsahu jednotlivých minerálov. Výnimkou v bezpečnosti askorbátu sodíka môžu byť pacienti citliví na sodík. Viz. tiež kapitola Kyslosť – sodík, vápnik, horčík, draslík.

• Poznáme teda viacero minerálnych askorbátov:

• Askorbát sodíka (AS) je najznámejší a najpoužívanejší, pretože sa dá podať vo vysokých dávkach. 1g obsahuje 111mg sodíka.

Askorbát sodný sa dá pripraviť chemickou reakciou: do 1l vody pridáme 42,4g sodného bikarbonátu (hydrogénuhličitan sodný) a 88,9g kyseliny askorbovej (zaokrúhlene, pomer je 1:2). Po vyšumení oxidu uhličitého sme získali 10% roztok askorbátu sodného.[citácia?] Problémom môže byť čistota bikarbonátu – potravinárska sóda zvykne obsahovať (nežiadúci) hliník ako prevenciu hrudkovatenia.[citácia?] Sóda by mala byť zreteľne označená ako „bez hliníku“, alebo použijeme sódu farmaceutickej kvality (z lekárne).

Pozor, tieto informácie sú uvádzané skôr pre úplnosť, nie ako podpora experimentovania. Autor odporúča používať radšej hotové prípravky. Najmä askorbát pre intravenózne použitie sa musí používať špeciálny na to určený, pretože pokusy o podávanie vyrobeného „na kolene“ by mohli skončiť tragicky.

Pokiaľ ide o získanie sodného askorbátu pre ústne použitie pomocou reakcie sodného bikarbonátu a kyseliny askorbovej, hmotnostne ide síce možno o pomer 1:2, ale objemovo (prášok sódy oproti prášku kyseliny askorbovej) to odhadom môže vyzerať skôr na pomer 1:3. Keďže nadbytok sódy by mohol byť pri vyšších dávkach škodlivý, výsledný roztok pre ústne použitie by mal mať miernu prevahu kyseliny askorbovej, čiže mal by byť ešte kyslý, nie sódovo slano-horký; vhodnejší sa preto môže ukázať optický pomer 1:4. Chuťové preferencie sú individuálne, niekomu viac vyhovuje kyslejší výsledok (prevaha kyseliny askorbovej), niekomu neutrálny.

• Askorbát vápnika má mierne kovovú, trpkú chuť, ale nie je kyslý. Jeden gram obsahuje 114mg vápnika, ktorý sa v tejto forme dobre vstrebáva. Odporúčaná denná dávka vápnika je 1-1,2g denne; odporúčaný limit je 2,5g denne, čo zodpovedá 21,9g askorbátu vápnika. Kalokerinos & Dettman v súlade s Lewinom upozorňujú, že vápnik v niektorých doplnkových formách môže podporovať rast nádorov, preto odporúčajú vyhýbať sa askorbátu vápnika, najmä vo vysokých IV dávkach a pri rakovine. Celkovo je bezpečnejší askorbát sodíka.[1594]→[190]

• Askorbát draslíka 1g obsahuje 175mg draslíka. Bežná denná potreba draslíka je 1-1,2g denne; odporúčaný limit je 2,5g denne, čo zodpovedá 11,5g askorbátu. Zeleninou je možné prijať až 8-11g draslíka denne (zodpovedá 46-63g askorbátu), avšak takéto množstvá vo forme askorbátu by mohli byť už nebezpečné, nakoľko u dospelých dávka draslíka 18g denne spôsobuje otravu (hyperkalémiu) s potenciálne smrteľnými dôsledkami.

• Askorbát horčíka. 1g obsahuje 62mg horčíka.[566] Odporúčaný denný limit horčíka z výživových doplnkov je 320/420mg u žien/mužov.

Askorbát zinku. 1g obsahuje 151mg zinku.[566] Odporúčaná denná dávka zinku je 11mg, odporúčaný limit je 40mg denne.

• Askorbát molybdénu. Odporúčaná denná dávka molybdénu je 45μg a odporúčaný limit je 2mg denne.

• Askorbát chrómu. Odporúčaná denná dávka chrómu je 20-25μg u žien a 30-35μg u mužov. Údaje o spotrebe a bezpečných hraniciach dávkovania chrómu sú nedostatočné.

• Askorbát mangánu. Odporúčaná denná dávka mangánu je 1,8mg u žien a 2,3mg u mužov. Odporúčaný limit je 11mg denne.

• Estery kyseliny askorbovej

• Askorbyl palmitát je zvláštna molekula, ktorá je rozpustná tak vo vode, ako aj v tuku, vďaka čomu slúži ako antioxidant v tukoch a v bunkových membránach, v spolupráci s vitamínom E. Najväčšie využitie má teda v kozmetike. Ústne využitie je obmedzené, pretože tráviaca sústava ho hydrolyzuje na palmitát a kyselinu askorbovú, čím sa jeho výhoda stráca.[186][137]

• Askorbyl stearát má nádejné využitie v onkológii, pretože je voči nádorovým bunkám podstatne aktívnejší, než bežné formy. Reguluje vývojový cyklus bunky.[186]

• Lipozomálny vitamín C (LZC) je novou (a drahšou) formou, kde je kyselina askorbová obalená (enkapsulovaná) fosfolipidovými nano-bublinkami (lipozómami). Lipozóma chráni vitamín C pred degradáciou a umožňuje rýchlejšie a účinnejšie vstrebávanie (až 5-10× oproti iným formám), vyššiu dosiahnuteľnú hladinu v plazme a zrejme aj lepší prestup dovnútra buniek, čo spolu prináša farmakologické možnosti, aké nemá žiadna iná ústne podávaná forma vitamínu C.[1376][1892] Viac v kap. Ústne podávanie lipozomálnej formy. Zároveň je lepšie tolerovaný tráviacou sústavou, avšak pri problémoch so vstrebávaním tukov môže byť táto forma menej využiteľná.

Objavenie LZC sa spája so zaujímavým osobným príbehom človeka, ktorému kardiológ odporučil usporiadať svoje záležitosti, pretože okrem rýchlej transplantácie srdca mu už niet pomoci. Mnoho pacientov sa zloží, vzdá nádeje a umrie, Nachman však pochopil, že sa dostal len na koniec možností jedného medicínskeho systému z mnohých. Preto sa obrátil na kardiológov, ktorí experimentovali s ortomolekulárnou liečbou. Pristúpil na zmeny v stravovaní, výživové doplnky, a najmä IV vitamín C 75-150g niekoľkokrát týždenne. Nečakal, že by mu tak obyčajná vec, akou je vitamín C, mohla pomôcť, ale výsledky boli vynikajúce – cítil sa čoraz lepšie, upchaté artérie sa spriechodňovali, troma príhodami poškodený srdcový sval sa uzdravil. Nadchla ho vedecká literatúra o možnostiach vitamínu C pri rôznych ochoreniach, ale jeho IV liečba bola finančne i časovo náročná kvôli nutnosti dochádzať na veľkú diaľku za infúziami. Zaumienil si, že sa pokúsi vyriešiť problém dostupnosti infúzií tak, aby ľudia mohli dosiahnuť podobné výsledky aj ústnym užívaním. Jeho pozornosť vzbudila technológia lipozomálnej enkapsulácie, známa od 70. rokov, a venoval prostriedky na výskum odvodenej technológie vhodnej pre vitamín C. V súčasnosti jeho firma prosperuje z predaja LZC a GSH, obavy má len z nepriateľských vládnych zásahov proti vitamínom.[1891]

Nachman pokrýva svoje vlastné zdravotné potreby dávkou 5g LZC denne; vďaka lepšej biodostupnosti mu nahrádza niekdajšie omnoho väčšie IV dávky, z ktorých väčšina sa aj tak vylúči močom skôr, než môže byť využitá bunkami.[1891] Poznámka: Toto sa však nedá zovšeobecniť, závisí vždy od konkrétneho problému – napr. pri otravách je žiaduca práve vysoká hladina v plazme, dosiahnuteľná IV, a na prestupe do buniek vtedy až tak nezáleží. Viac v kap. Základné charakteristiky režimov podávania.

Každopádne pri nedostupnosti injekcie môže LZC preukázať lepšie služby než bežné ústne formy. Presvedčil sa o tom na vlastnej koži Levy. Zvykol si na to, že postupy založené na IV vitamíne C mu na klinike fungovali vynikajúco, presne ako publikoval Klenner. Jedného dňa sa však sám ocitol chorý bez prístupu k IV a bol bezradný. Jediné, čo mal, bola krabička LZC, ktorého užil 5g, a výsledok prirovnal k 50g IV.[1892]

V dnešnej dobe sa aj taká hi-tech vecička, akou je LZC, údajne dá vyrobiť „na kolene“. Doerksen uvádza nasledovný „recept“: Vezmeme 90ml granúl/prášku čistého lecitínu, ktorý nepochádza z geneticky modifikovanej plodiny (pozor najmä na sóju), nasypeme do 500ml teplej vody, pomiešame a necháme stáť 2-4h, potom dôkladne rozmixujeme (45-60s pri vysokých otáčkach). Rozpustíme 30ml práškovej kyseliny askorbovej v ďalších 250ml teplej vody, dolejeme do mixéra k roztoku lecitínu a spolu miešame ďalších 45-60s. Rozmiešaný roztok nalejeme do ultrazvukovej čistiacej vaničky, ktorú zapneme na 480s a jemne premiešavame plastovou lyžičkou. Ultrazvuk vytvorí fosfolipidové „bublinky“ okolo molekúl kyseliny askorbovej. Účinnosť postupu je údajne okolo 70%, takže v 30ml roztoku je cca 900mg LZC a 380mg kyseliny askorbovej. Roztok umiestnime do sklenenej nádoby a do chladničky, lebo pri izbovej teplote vydrží len 3-4 dni.[1888] Podobný postup uvádza Ihara.

Poznámka: keďže lipozómy sa vyznačujú veľmi dobrým prestupom do buniek, namieste je veľká opatrnosť pri voľbe surovín – malo by ísť o kyselinu askorbovú farmaceutickej kvality a kvalitný lecitín bez zbytočných prísad. Čistota vody je ďalšia kapitola, o ktorej by sa dalo dlho diskutovať. Dôraz na čistotu prípravy by mal byť samozrejmosťou. Nechceme predsa priamo do buniek dopraviť nejaké neželané veci. Ak si nie sme istí niektorou surovinou, zvolíme radšej profesionálne vyrobené balenie LZC.

• D-izoaskorbová (erytorbová) kyselina. Prírodný vitamín C (kyselina askorbová), má molekulárnu formu L. Prvotné pokusy o jeho chemickú výrobu viedli k zrkadlovej forme D (kyselina erytorbová), ktorá nie je fyziologicky významná;[194] v organizme nefunguje ako vitamín a môže dokonca znížiť účinnosť skutočného vitamínu C. Erytorbová kyselina je vhodná iba ako priemyselný antioxidant. Pre potreby potravinárskeho a farmaceutického priemyslu sa zvyčajne používa L-forma (kyselina askorbová; E300), aj keď v niektorých krajinách je v potravinárstve povolené aj použitie D-formy (kyseliny erytorbovej; E315).

Poznámka: zaznamenal som obavy, že tabletkovaním alebo vonkajšími vplyvmi by mohlo dochádzať k degradácii L-formy na nevyužiteľnú D-formu v rozsahu až desiatok percent, avšak zatiaľ som k tejto téme nenašiel overiteľné informačné zdroje.

Hoci prírodný a syntetický vitamín C môže byť chemicky totožný, reálna využiteľnosť (biochemická dostupnosť) môže byť u prírodných zdrojov o niečo vyššia kvôli komplexu ďalších látok.[193] Treba si však uvedomiť, že tieto látky majú len podpornú úlohu a nemôžu nahradiť vitamín C.

Pri ústnom užívaní Klenner odporúča, rozpustiť kyselinu askorbovú v ovocnej šťave, ktorá slúži ako katalyzátor v lepšom príjme a využití. Už Szent-GyÖrgyi objavil posilňujúci účinok flavonoidov na účinnosť vitamínu C.[195] Vysoký obsah flavonoidov majú citrusy. Klenner používal pomarančovú šťavu, alebo v niektorých prípadoch vodu s prídavkom 20mg rutínu,[24] pretože už počas polio epidémií v roku 1948 si všimol, že posilňuje aktivitu vitamínu C.[29]→[1063] Aj v súčasnosti sa flavonoidy, najmä rutín a hesperidín, používajú ako adjuvans pre vitamín C. Ak sa užíva vitamín C v podobe niektorého minerálneho askorbátu, ako nápoj sa dá použiť aj mlieko.[18]

Priemyselná výroba

Prvým patentovaným syntetickým výrobným postupom bol Reichsteinov proces.[1066]→[1067] Od neho sú odvodené aj moderné výrobné procesy. Spočíval v kombinácii chemických a mikrobiologických postupov:

• Hydrolýza D-glukózy na D-sorbitol pomocou organickej reakcie, kde nikel slúži ako katalyzátor pod vysokým tlakom a teplotou.

• Mikrobiálna oxidácia alebo fermentácia sorbitalu na L-sorbózu pomocou acetobaktera pri pH4-6 a teplote 30°C. Toto je dôležité, lebo sa zachováva správna stereochémia.

• Ochrana 4 hydroxylových skupín sorbózy vytvorením acetalu acetónom a kyselinou na diacetón-L-sorbózu.

• Organickou oxidáciou draselným permanganátom a vzápätí zohrievaním vodou vzniká kyselina 2-keto-L-gulonová.

• Nakoniec dochádza ku gama-laktonizácii (uzavretiu kruhu).

V moderných postupoch sa sorbóza priamo oxiduje pomocou platiny. V takomto prípade nie je potrebné použitie ochranných skupín. Vedľajším produktom je potom kyselina 5-keto-D-glukónová.[1066]→[1068]

GMO?

S rastúcim povedomím o geneticky modifikovaných potravinách (GMO), množia sa otázky, ako je na tom vitamín C. Problém má 2 roviny.

Prvou je, či sa pri výrobe použila glukóza z geneticky modifikovanej kukurice (či inej plodiny). Už samotní dodávatelia glukózy často nevedia, aký je jej pôvod z pohľadu GMO. Skúmanie a deklarovanie by znamenalo zvýšenie ceny. Označovanie je ďalším problémom – ide o surovinu z GMO plodín? Alebo z nie-GMO plodín s možnosťou kontaminácie GMO plodinami? Alebo z nie-GMO plodín so zárukou že nedošlo ku kontaminácii?

Potom nasleduje výroba vitamínu C ako farmaceutickej suroviny – je tu niekoľko svetových výrobcov, ktorí produkujú obrovskú kvantitu za veľmi nízkej marže, takže akékoľvek ďalšie náklady spojené s rozlišovaním pôvodu surovín sú problémom. Nie je reálne ani vyrábanie samostatnej šarže pre „certifikovaný nie-GMO“ vitamín C, dopyt je príliš malý.[2130][2131]

V snahe vytvoriť tlak na výrobcov, aby sa problémom GMO zaoberali, istý obchod zaviedol bojkot. Koncoví výrobcovia však upozorňujú, že za súčasnej situácie tlaku zo strany úradov ich to iba poškodí a nič nevyrieši – surovinu (kyselinu askorbovú) môžu kúpiť len od niekoľkých veľkých výrobcov, a s tými takýto bojkot nepohne.[2131] Zároveň predajcovia drahších prípravkov s vitamínom C získaným extrakciou z ovocia propagujú svoje výrobky ako riešenie. To je samozrejme v poriadku. Chybou však je, keď propagátori „prírodného zdravia“ následne šíria „prírodne znejúce“ bludy o tom, že „kyselina askorbová je syntetická látka a v prírode sa nevyskytuje“, alebo že „kyselina askorbová nie je vitamín C“.

Pokiaľ ide o pôvodnú surovinu (glukózu), riziká GMO by mohli teoreticky spočívať v kontaminácii modifikovanými bunkami, fragmentami DNA, cudzorodými bielkovinami apod;[2134] podrobnejšie pojednanie o potenciálnych rizikách GMO nájdete v literatúre.[2135] Chemické, fyzikálne a enzymatické procesy však spracujú glukózu tak intenzívne, že na výslednej kyseline askorbovej sa už pôvod (GMO či nie) nedá zistiť.[citácia?]

Druhou rovinou problému je, že kvôli zníženiu výrobných nákladov sa uvažuje o náhrade chemickej výroby pomocou geneticky modifikovaných mikroorganizmov,[1069] ba niektorí výrobcovia takýto postup zrejme už používajú.[2132] Niektoré baktérie produkujú vitamín C, no majú vnútorný mechanizmus, ktorý produkciu zastaví po dosiahnutí určitej hladiny vitamínu C. Genetická modifikácia spočíva vo vypnutí tohto mechanizmu.[2134]

Pessoney konštatuje, že nech už je kyselina askorbová vyrobená z GMO alebo nie-GMO surovín, a s použitím geneticky modifikovaných baktérií alebo nie, jedná sa vždy o totožnú chemickú látku: C6H8O6. Ak by aj v glukóze boli nejaké stopy geneticky modifikovanej DNA alebo bielkovín, a ak by aj boli pri výrobe použité geneticky modifikované organizmy, tak výsledný produkt podlieha filtrácii, výrobca musí totiž zaručiť chemickú čistotu výslednej suroviny, ktorá nemôže obsahovať bielkoviny, DNA, baktérie alebo ich časti; vlastne vôbec nič okrem kyseliny askorbovej.[2134]

Saul s používaním geneticky modifikovaných plodín či baktérií nesúhlasí, ale kyselina askorbová ostáva kyselinou askorbovou – „nemôžete geneticky modifikovať atómy uhlíka, vodíka a kyslíka“.[2133] Pre ilustráciu čistoty:

Tabuľka: Niektoré kritériá, ktoré musí spĺňať kyselina askorbová ako farmaceutická surovina podľa BP2009/USP32/EP7/FCCVII[citácia?]

Poznámka: ppm znamená „častí na milión“, čiže 1ppm=1mg/kg.

II. Genetický koncept

(Koľko vitamínu C vlastne potrebujeme?)

Objaviteľ vidí veci,

videné mnohými,

a pozerá na ne tak,

ako nikto predtým.

Albert Szent-GyÖrgyi[1580]

Hypoaskorbémia

Medicína sa uspokojila s objavom vitamínu C ako prostriedku prevencie a liečby skorbutu, a na tomto bode pohodlne vegetovala dlhé desaťročia. Dokonca až do roku 1965 sa predpokladalo, že na skorbut je náchylný celý rad primátov, a nikto sa nenamáhal aspoň si to overiť, hoci Burns zistil príčinu – neschopnosť syntézy vitamínu C – už v roku 1957.[521] Až keď Stone[4] upozornil na nedostatok dôkazov, chopili sa výskumníci testovania.[8]→[949][950] Stone publikoval v roku 1966 prevratný pohľad na vitamín C:[5][6][7] väčšina živočíchov, vrátane vtákov, plazov a cicavcov, si vyrába vitamín C pre svoju vlastnú potrebu. Syntetizujú ho z glukózy pomocou enzýmov, tak ako rastliny (i priemysel), a to buď v obličkách, alebo ako u cicavcov, vzhľadom k vysokej spotrebe, v najvýkonnejšej chemickej továrni – pečeni. Samotný fakt, že surovinou pre vitamín C je taká základná látka, naznačuje jeho dôležitosť.

Iba málo cicavcov nedokáže vôbec vytvárať vitamín C a sú odkázané na každodenný prísun: popri človeku sú to ešte niektoré opice (podrad antropoidea; podrad prosimii problém nemá), morčatá, a niektoré netopiere (pteropus medius); avšak majú bohaté zdroje vo svojej prirodzenej potrave.[5]→[961];[22];[521]→[503];[792];[1580]→[1737];[2171]

Na vine je defekt pseudogénu ΨGULO (GLO), kvôli ktorému chýba posledný zo štyroch pečeňových enzýmov, potrebných pre syntézu vitamínu C: L-gulonolaktón oxidáza.[5][7][8][20][21]→[282][960][961];[22];[521]→[503];[792];[37];[1580]→[1737]

Zatiaľ nie je zrejmé, či u človeka syntéza neprebieha vôbec, alebo môže individuálne prebiehať v minimálnej miere,[50]→[190] pretože sú zaznamenané prípady ľudí s mimoriadne nízkymi nárokmi na príjem vitamínu C (napríklad moreplavec Cartier neochorel na skorbut, hoci ho mala už celá jeho posádka), a sú publikované raritné prípady morčiat, ktoré vitamín C syntetizovali.[1437][1438] Avšak takéto prípady sú mimoriadne zriedkavé a celkovo je človek plne závislý na príjme vitamínu C z potravy.

Mechanizmy čiastočnej recyklácie vitamínu C trochu zmierňujú dopady tejto poruchy,[9][62] ale čiastočne sú závislé na vzácnom stopovom prvku seléne.[283] Enzymatický mechanizmus využíva dehydroaskorbát reduktázu a neenzymatický zase glutatión.[58] Obličky majú určitú schopnosť recyklovať vitamín C, čo je naznačené v kapitole Farmakokinetika.

Tieto poznatky posúvajú vitamín C do nového konceptu.[9] Vitamín C totiž pre väčšinu živočíchov vôbec nie je „vitamínom“, ale celkom základným pečeňovým metabolitom, ktorý sa produkuje vo veľkých množstvách, aby udržiaval biochemickú rovnováhu, čo dáva vitamín C do celkom iného kontextu v kvantitatívnej biochémii a fyziológii. Keďže neschopnosť človeka syntetizovať vitamín C (hypoaskorbémia) je pomerne výnimočným javom a oproti ostatným cicavcom sa dá chápať ako genetické postihnutie, nejde už viac o záležitosť výživy, ale medicínskej genetiky; nemáme dočinenia s nejakou izolovanou výživovou entitou, ale so závažným, potenciálne smrteľným genetickým postihnutím.[11][5][6][7][8][10][14][17][20][21][114];[521]→[503];[1935] V kapitole Evolúcia alebo stvorenie? je náčrt diskusie o možných príčinách tejto smrtiacej mutácie.

Keď cicavec ochorie, nielenže začne produkovať protilátky, ale aj zvýši produkciu vitamínu C. Keď je cicavec pod vplyvom stresu, mechanizmus spätnej väzby zvýši tvorbu vitamínu C, vďaka ktorému sa môže so stresom lepšie vysporiadať.[21][22]→[284];[114][7] Ľudské telo to nedokáže, ale aspoň mnohonásobne zosilní aktívne vstrebávanie vitamínu C zo stravy, čo sa prejaví zvýšením tolerancie tráviacej sústavy voči vysokým dávkam vitamínu C.[44][42] Žiaľ, typickou reakciou človeka nie je zvýšenie príjmu vitamínu C, ale naopak, vyplytvanie už i tak nízkych cirkulujúcich zásob v organizme.[7]

Genetický koncept dáva logické dôvody pre omnoho vyššie dávky, než odporúča výživa. Keďže fyziologické potreby človeka sa nelíšia od cicavcov, podobná je zrejme aj optimálna spotreba vitamínu C. Človek si môže obranné účinky vitamínu C, overené živočíšstvom počas tisícročí, vyskúšať jednoducho tak, že si v strese a chorobe dopraje zvýšený prísun vitamínu C. Ľudské telo ho síce nevie syntetizovať, ale na druhú stranu nie je ani obmedzené výkonom enzymatického systému a môže prijať toľko vitamínu C, koľko potrebuje k nadobudnutiu či udržaniu zdravia.

Cathcart glosuje, že ak existuje ochorenie, ktoré v laboratóriu dokážeme preniesť iba na morčatá, opice a netopiere, tak toto ochorenie je veľmi pravdepodobne liečiteľné vitamínom C.[42][1890]

V tomto tvrdení je však obsiahnutá jedna závažná, hrubo prehliadaná pravda snedoziernymi dôsledkami: morčatá a opice sú jediné vhodné zvieratá pre experimenty, ktorých výsledky sa extrapolujú na ľudí! Myši, krysy, potkany, králiky, psy, mačky a iné obľúbené výskumné objekty sú nevhodné, pretože vďaka autonómnej produkcii vitamínu C môžu vykazovať diametrálne odlišné výsledky, než ľudia![21] Navyše je možné, že ešte realistickejšie výsledky by sa dosiahli, keby bol ich prísun vitamínu C v strave obmedzený na dávky, ekvivalentné „štandardným“ odporúčaniam pre ľudí.

Schéma: Biochemický postup syntézy vitamínu C u zvierat[186]

Spotreba vitamínu C

Spotreba je najčastejšie diskutovanou otázkou vitamínu C, a ani po 80 rokoch od jeho objavenia nenastal všeobecný vedecký konsenzus.

Cicavce bežne spotrebujú 50-100mg vitamínu C na kilogram váhy denne, čo vprepočte na 70kg človeka predstavuje dennú dávku 5-10g.[1935]→ [148][961][1987] Spotreba však závisí od aktuálnych individuálnych požiadaviek a „rýchlosti“ metabolizmu. Tento fakt sa najlepšie ilustruje na zvieratách. Kým za bežných (nestresových) okolností had produkuje 10mg/kg denne, krava už 15-18, ovca 25, pes a mačka 5-40, a dospelá koza, vážiaca 70kg, dokonca 32-190mg/kg, celkovo až 13g denne.[21][22]→[285];[62];[286]→[287];[114][1987]

Menšie cicavce produkujú ešte viac: potkan 39-198, králik 22-226 a myš závratných 33-275 miligramov na kilogram váhy.[13] 70 kilogramov potkanov vyprodukuje bežne 1,8-4g a v strese až 15g vitamínu C denne, 215mg/kg. Spotreba vitamínu C sa líši tak medzi jednotlivcami, ako aj zo dňa na deň, niekedy je rozdiel až 20-násobný.[1];[5][8]→[953][954][955];[792]→[324]

Údaje o spotrebe cicavcov naznačujú aj možné optimálne nároky ľudského tela. Podstatným faktom je, že u všetkých živočíchov tvorba vitamínu C podstatne rastie v čase stresu alebo choroby (až 100-násobne[1935]→[190]s109), hoci ani toto nemusí vždy stačiť – ak je enzymatický systém preťažený alebo otrávený, nedokáže syntetizovať vitamín C dosť rýchlo alebo v dostatočnom množstve. Najmä pes a mačka prešli generáciami šľachtenia a domestifikácie, a v čase silného stresu alebo choroby nedokážu bez vonkajších zdrojov pokryť svoju potrebu a sú náchylné na nedostatok vitamínu C (subklinický skorbut).[13];[22]→[962][963] Toto je aj jedným z dôvodov, prečo za určitých okolností priaznivo reagujú na podávanie vitamínu C aj tie zvieratá, ktoré ho ináč vedia samé syntetizovať, napríklad v prípade niekoľkogramových injekčných dávok každé 2h počas liečby psinky.[39][1890] Podrobnejšie vysvetlenie je v kapitole Zberač voľných radikálov. Podobne aj dysplázia bedrového kĺbu u veľkých psov sa ukázala ako dôsledok deficiencie vitamínu C.[22]→[962] Navyše, efektívnosť enzymatických systémov, od ktorých závisí produkcia vitamínu C, môže vekom slabnúť.[22]

V tele dobre živeného dospelého človeka by sa mali nachádzať cca 1,2-2g vitamínu C;[186][288][418](s37) keďže telo nedokáže držať dlhodobé zásoby a vitamín C sa rýchlo metabolizuje, musí sa neustále dopĺňať stravou.

ODD

Často diskutovaným pojmom je tzv. odporúčaná denná dávka (ODD), ktorá je podľa jednotlivých zdrojov v rozpätí 40-90mg na osobu na deň. Niektoré ODD boli stanovené chybne, bez ohľadu na krátku biochemickú životnosť vitamínu C.[62]→[289];[290]→[291] Existujú aj konzervatívne názory s vyššími požiadavkami na ODD;[292][293][294] viackrát už zazneli oficiálne požiadavky na zvýšenie, no bez odozvy. Paradoxne, Svetová zdravotná organizácia (WHO) sa drží blízko spodnej hranice intervalu: 45mg. Vnašich končinách sú ODD pomerne lepšie:[58]→[295][296];[212]→[222]

Tabuľka: ODD v SR, ČR a USA [mg/deň].

Aj napriek rôznym pohľadom panuje zhoda, že tieto „odporúčané“ dávky sú podstatne menšie, než je bežná spotreba cicavcov. Opice konzumujú 10-20× viac vitamínu C, a iné cicavce (neschopné syntézy) až 80× viac, než odporúčajú najvyššie oficiálne ODD.[62] Gorila skonzumuje približne 4,5g prírodného vitamínu C denne.[5][7]→[294] Je zaujímavé, že National Academy of Sciences odporúča pre opice denne 55mg/kg, pre morčatá 42-167mg/kg a pre človeka necelý 1mg/kg. Diskriminácia?[9][297]

Graf: Porovnanie rozsahu spotreby a odporúčanej dennej dávky vitamínu C [mg/kg/deň] u rôznych zvierat a ODD pre človeka

Keďže fyziologické požiadavky ľudského tela sa od iných cicavcov nelíšia,[37][39][1935] ODD 45mg/deň nezodpovedá reálnej potrebe človeka – pri dospelom človeku s hmotnosťou 70kg by to predstavovalo len 0,64mg/kg, čo je 8- až 430-násobne menej, než je bežná tvorba u iných cicavcov (schopných syntézy), a dokonca 11× menej, než spotrebuje pomalý metabolizmus studenokrvnej korytnačky.[13] Treba tiež brať do úvahy, že tie cicavce, ktoré vitamín C nesyntetizujú, ho prijímajú vo veľkých množstvách v prírodnej potrave, kde je jeho využiteľnosť vyššia, než u syntetického vitamínu C, užívaného ľuďmi.

Názory, že skutočná potreba vitamínu C v záujme udržania saturácie tela môže byť viac než 10× vyššia, než stanovujú ODD, sa objavujú oddávna, a bežne sa odporúča zvýšenie aspoň na 200mg.[29]→[298][299];[294][2172] Na základe svojho výskumu dokonca aj konzervatívna americká vládna agentúra NIH začala odporúčať 200mg/deň ako optimálnu dávku.[300][301]

ODD a dojčenie

Je zaujímavé, že materské mlieko od matky s príjmom vitamínu C na úrovni ODD obsahuje priemerne 4,3mg vitamínu C na 100ml, a podľa našej normy by malo dojčené dieťa dostať aspoň 10mg/kg, takže pri bežnom príjme 750ml mlieka denne je dojča stále ešte poddávkované a odborníci odporúčajú dopĺňať mu vitamín C pomocou vitamínových kvapiek.[58] Obsah vitamínu C v mlieku by mal byť najmenej 6mg/100ml.[1440] Lenže ako vieme, materské mlieko by malo obsahovať všetko, čo dieťa potrebuje, takže buď sa tabuľky mýlia a dojča potrebuje v skutočnosti menej, alebo sa tabuľky mýlia a dojčiaca matka by mala prijímať podstatne viac vitamínu C, než sa odporúča, aby zabezpečila dostatok pre svoje dieťa!

Pravdepodobná odpoveď znie: matka by mala prijímať viac. Výskum na zvieratách totiž ukazuje, že pre udržanie zdravého rastu a vývoja mozgu môže byť 26-50mg/kg pre dieťa nutným denným minimom, a že aj tabuľkovo „dobré“ dávky znamenajú deficit.[302][2004][2005][2006][2007]

Pre dosiahnutie takéhoto príjmu cez materské mlieko sú nutné omnoho vyššie dávky než ODD, čo je opäť indikátorom, ako hlboko pod skutočnými potrebami sa ODD nachádzajú. Ide pritom o dlhodobý príjem, pretože obsah vitamínu C v mlieku nemusí byť ovplyvnený krátkodobým zvýšením príjmu matky,[303] pretože väčšina príjmu sa (aspoň zo začiatku) spotrebuje na saturovanie tkanív matky. Zvýšené vylučovanie vitamínu C močom u matiek by síce mohlo naznačovať saturáciu tkanív,[303] ale nemuselo, pretože po dosiahnutí základnej saturácie sa vitamín C aj tak vylúči, a na saturáciu tkanív je potrebné zvýšenie dlhodobej hladiny; podstatné je, akú hladinu v plazme a v tkanivách vitamín C dosiahne po aký dlhý čas, a do akých metabolických procesov sa stihne zapojiť. Obsah vitamínu C v mlieku pravdepodobne súvisí s hladinou v plazme, a je známe, že plazmová koncentrácia vitamínu C sa po dosiahnutí základnej hladiny 50-60μmol/l s ďalšími dávkami dvíha čoraz pomalšie.[290]→[304]

Údaje o vplyve dlhodobých dávok, ani dávok významne vyšších než ODD, nie sú dostatočné, štúdie sa pohybujú stále v krátkodobých a nedostatočných dávkach[303][327][1440][1441][1442][1445][1446][1447] (2- až 10-násobok ODD, čiže max. 1g denne, sa zgenetického konceptu ešte nedá považovať za významné množstvo), avšak príjem 1g vitamínu C denne zvyšuje už po 5-10 dňoch užívania koncentráciu vitamínu C vmlieku na 70±16 resp. 82±11mg/kg (výsledky v rôznych skúmaných skupinách). Hladina sa vráti do priemerných hodnôt až po 3 týždňoch od prerušenia užívania, čo znamená, že matkino telo využíva svoje zásoby na obohatenie mlieka.[1441]

Keďže sa zdá, že pri niekoľkotýždňovom miernom doplnkovom užívaní dojčiacou matkou koncentrácia vitamínu C v mlieku postupne mierne rastie,[1443] a že dokonca aj pri krátkodobom užívaní malých dávok (do 1g denne) existuje vzťah medzi veľkosťou dávky a hladiny vitamínu C v mlieku,[1447] je škoda, že chýbajú štúdie vplyvu dlhodobého užívania vyšších (niekoľkogramových) dávok v zmysle genetického konceptu. Ba čo viac, aký vplyv by malo, keby toto užívanie začalo už v tehotenstve, takže by matka začínala dojčiť už v stave dostatku vitamínu C.

Ohľadom rozšírených mýtov o vitamíne C v tehotenstve prosím konzultujte kapitolu Paradoxná hypovitaminóza, tehotenstvo. Ďalšie informácie o vitamíne C v tehotenstve nájdete v kapitole Tehotenstvo a dojčenie.

História a zmysel ODD

Pozrime sa, čo vlastne predstavujú ODD:

• Cieľ ODD: prevencia skorbutu.

• Stanovené pre zdravých ľudí.

• Z pohľadu väčšinovej populácie (bez ohľadu na individualitu).

• Bez ohľadu na záťažové faktory.

• Bez ohľadu na genetiku a známe fakty o spotrebe cicavcov.

Aby sme pochopili pôvod a skutočnú povahu ODD, musíme sa vrátiť do obdobia po roku 1912, kedy Funk publikoval[948] svoju prácu o deficientnej povahe skorbutu. Nikto nevedel, čo to ten vitamín C vlastne je. Vedelo sa len, že niektoré potraviny ho zrejme obsahujú, lebo majú antiskorbutické vlastnosti. Napríklad v Írsku boli hlavnou antiskorbutickou potravinou zemiaky. Aby človek získal z varených zemiakov 3 gramy vitamínu C, musel by ich skonzumovať 20kg. Vitamín C, nech už to bolo čokoľvek, bol považovaný za vzácnu substanciu. Uvažovalo sa vždy o malých množstvách, lebo veľké boli prakticky nedosiahnuteľné.[21][22]

Preto výskumy intenzívne hľadali odpoveď na otázku, aké dávky postačujú na odvrátenie skorbutu. Tento spôsob vnímania a Funkova „deficientná hypotéza“ pretrvali, žiaľ, aj v období, keď sa podarilo vitamín C chemicky izolovať a masovo vyrábať. Hoci bol vitamín C zrazu dostupný v prakticky ľubovoľnom množstve, vedci naďalej úspešne odhaľovali čoraz minimálnejšie denné dávky, ktoré ešte stále stačili na to, aby človek nezomrel na klinický skorbut! Keďže prevencia/liečba skorbutu sa považovala za jediné využitie vitamínu C, tieto dávky sa potom stali uznanými normami, „odporúčanými dennými dávkami“. Nikdy sa nepreskúmalo, aký vplyv na zdravie by mali dávky ekvivalentné iným cicavcom.[8][21][22][5][418](s43)[1919]

Problémy ODD

Pri stanovovaní ODD sa nesprávne používalo hodnotenie rizika a prínosu. Pravidlo minimalizácie rizika viedlo ku veľkej snahe obmedzovať odporúčané dávky, čo by síce bolo pochopiteľné pri toxických syntetických liekoch, ale pri vitamíne C, bezpečnom a pre telo prirodzenom, to viedlo k zbytočným a neopodstatneným obmedzeniam. Stránka možného prínosu bola zase deformovaná prevahou štúdií o nízkych dávkach vitamínu C, ktoré nepriniesli významné výsledky. Metodika bola úzko orientovaná – napríklad ak by určité dávky vitamínu C v kombinácii s vitamínom E znamenali zníženie rizika srdcovocievnych ochorení, tak by sa na to neprihliadalo, lebo samotný vitamín C by takýto účinok pri daných dávkach nemal.[418](s28)

Pokiaľ ide o ODD, medicína vlastne dodnes pevne kotví na hladine vedeckého poznania z roku 1912: vitamín C zabráni prepuknutiu skorbutu, a stačia na to minimálne množstvá. Tak hlboko zakorenenými predsudkami nedokázali otriasť ani znepokojivé výskumy, ktoré odkrývajú záludné ochorenie – subklinický skorbut – ajeho prekvapivo vysokú prevalenciu v modernej populácii.[21][22][305][418] Hlboký omyl týchto dávok je zvýraznený faktom, že aj znížením dávok vitamínu C na úroveň, ktorá ešte stále postačuje k prevencii skorbutu, je možné vyvolať zreteľné príznaky deficitu.[987]→[991]

ODD sú samozrejme absolútne nedostatočné v čase stresu alebo choroby; napokon, boli stanovené pre zdravých ľudí.[290]→[306];[2172] ODD sú v skutočnosti minimom na prežitie, pretože tak boli aj navrhnuté – ako dávky, nutné k prevencii skorbutu,[301][21][297][29][30] dokonca s bočným cieľom – minimálnym vylučovaním vitamínu C močom.[418]s24 ODD vlastne zaručujú jediné: že nezomriete na klinický skorbut, aj to len za predpokladu, že váš metabolizmus sa nelíši od priemeru, že ste úplne zdraví a že žijete v čistom prostredí zdravým životným štýlom. Oficiálne uznané úpravy ODD pre záťažové faktory (tehotenstvo, dojčenie, fajčenie) majú skôr symbolický než reálny význam.

Príjem vitamínu C len na úrovni ODD je v podstate hazardom, balansovaním na hrane zdravia, pretože už pokles pod 50mg denne predstavuje vysoké riziko srdcovocievnych a iných ochorení,[58] a táto hranica môže byť poľahky prekročená aj pri vyšších dávkach, ak aktuálna spotreba je kvôli nejakým faktorom vyššia.

Ako konštatujú Hickey & Roberts, ak by sa nízke ODD zakladali na vedeckých podkladoch, museli by existovať dôkazy:[418](s44)

• že skorbut je jediným ochorením, ktorému vitamín C predchádza

• že na prevenciu všetkých ochorení, ktorým predchádza vitamín C, postačujú malé dávky (ODD)

• že kritériá „dobrého zdravia“ sú najlepšie splnené pri malých dávkach (ODD)

• že indikátory prítomnosti ochorení sú najnižšie pri malých dávkach (ODD)

• že vyššie dávky sú škodlivé alebo toxické

• že zvieratá s nižšími hladinami vitamínu C sú odolnejšie voči stresu

• že zvieratá s nižšími hladinami vitamínu C sú odolnejšie voči infekcii

• že zvieratá s nižšími hladinami vitamínu C sú odolnejšie voči degeneratívnym ochoreniam

• že zvieratá produkujú pre svoju potrebu len malé dávky vitamínu C

• že ľudia majú pri malých dávkach (ODD) ideálnu redoxnú rovnováhu (antioxidačnú kapacitu)

• že hypotézy vyšších dávok sú chybné.

Žiadne z týchto kritérií nebolo vedecky dokázané.[418](s43)

Je pozoruhodné, že skutočné potreby vitamínu C v rôznych krízových situáciách nie sú dobre objasnené ani u morčiat; ako sa teda môžeme uspokojiť s plošnými výživovými odporúčaniami pre ľudí? Pokusy na zvieratách ukázali, že dávka potrebná k udržaniu dobrého zdravia môže byť až 250× vyššia, než dávka nutná k prevencii skorbutu.[302]

Pre úplný obraz o ODD si treba uvedomiť, že ODD je dodnes produktom dohadov a predpokladov, a nie výsledkom poctivých vedeckých experimentov, ktoré by skúmali v plnej šírke vplyv rôznych dlhodobých dávok vitamínu C na zdravotný stav.[21][2172]

Skutočná spotreba

ODD sú historickou záležitosťou, dedičstvom výživového konceptu, a poslúžili ako nástroj prevencie skorbutu v časoch nedostatku vitamínu C; takto boli navrhnuté a tam sa ich potenciál končí.[29]→[314];[290]→[306] V súčasnosti by už azda mali byť ambície medicíny o niečo vyššie. Ak sa chceme odpútať od „skorbutickej“ roviny úvah a vykročiť k úvahám o optimálnom zdraví, tak nevyhnutným krokom je zamietnutie minimalistického reliktu ODD, a akceptácia maximalistických dávok, čiže takých, ktoré reflektujú skutočný dopyt tela a umožňujú tešiť sa dobrému zdraviu, fyzickému i psychickému, ktoré Szent-GyÖrgyi[1935]→[9] definuje ako „najvyššiu odolnosť voči ochoreniu“. U zdravého dospelého človeka bez stresových okolností je to približne 1000-4000mg denne, priemerne okolo 2300mg, na základe výskumov a porovnania snajbližšími druhmi cicavcov.[9][62][1][37][297];[8]→[294] Tento údaj je aj v súlade s údajmi očrevnej tolerancii.[44] Už dávno je známe, že v určitých podmienkach, na saturáciu tkanív môžu byť potrebné denné dávky od 1000-3000mg.[29]→[299] Podobne aj pre optimálnu výkonnosť imunitného systému (v zdraví!)[1912][1917]

Zvieratá bežne syntetizujú vitamín C v dávkach, zodpovedajúcich 5-10g denne u dospelého človeka.[1378];[1935]→[148][961];[1987] Okrem priameho porovnania s inými cicavcami, máme k dispozícii aj odhad týkajúci sa ľudskej stravy. Pauling skúmal, aké množstvo vitamínov by získal človek, keby svoju dennú kalorickú potrebu naplnil čisto plodmi rastlín. Do úvahy zobral 110 druhov čerstvého ovocia a zeleniny a zistil, že by priemerne predstavovali dennú dávku vitamínu C v rozpätí 2,3-9,5g. Okrem toho by obsahovali 2-4× viac B-vitamínov, než je odporúčaná denná dávka.[8]→[151] Zuskin et al uvažujú, že minimálny tonus dýchacieho svalstva je ukazovateľom dostatku vitamínu C, a Paulingom navrhované 2-2,6g denne sa môžu ukázať optimálnymi pre dobré zdravie.[1931] Ely upozorňuje, že ani užívanie 5g denne nezabezpečí človeku stav dostatku, aký pozorujeme u cicavcov schopných syntézy, pretože tie si navyše pružne zabezpečujú aj zvýšenie produkcie v čase, keď to potrebujú.[1935]

Faktormi zvýšeného dopytu vitamínu C, ktorý môže byť až 15g denne, i viac, sú: stres, ochorenia, horúčky, zvracanie, hnačky, anorexia, alkohol, fajčenie, drogy, znečistené prostredie, pesticídy, vek, spánok (prirodzený vs umelý), trauma, ročné obdobie, hmotnosť, užívanie hormonálnej antikoncepcie, salicylátov a kortikoidov, veľké potenie.[37];[29]→[307];[58];[1378]→[53][1380];[1727];[1778] V tehotenstve dopyt postupne rastie zo 4 až na 10g; oficiálne odporúčaných 95mg je podľa Klennera tragédia.[1] Zvýšená spotreba (vzhľadom ku hmotnosti) platí aj v detstve, pretože deti, na rozdiel od dospelých, rastú.[308];[309]→[310][311][312] Niektorí srdcoví pacienti dokonca môžu nájsť svoje optimum až medzi 6-18g.[308] Saul uvádza bežný rozsah spotreby vitamínu C u dospelého človeka na 2-20g denne.[1378]

Keď uvážime zreteľnú disproporciu oficiálnej ODD voči fyziologickým nárokom a rutinnej spotrebe vitamínu C u všetkých ostatných cicavcov, ako aj etiológiu a skutočný účel ODD, musíme konštatovať, že tzv. „normálne“ dávky (z pohľadu ODD), sa dajú nazvať jedine ako „mikrodávky“ (Stone ich nazýva „homeopatickými“ dávkami), a že práve tzv. vysoké dávky, resp. „megadávky“, by sa mali v skutočnosti nazývať normálnymi dennými dávkami.[21][297]

Rast spotreby cicavcov v čase stresu a choroby dáva logické zdôvodnenie dávkam v rozsahu desiatok až stoviek gramov denne u chorého človeka.

Črevná tolerancia

Zdravý človek dokáže ústne prijať približne 4-15g vitamínu C denne, toto množstvo je pre každého individuálne a mení sa podľa požiadaviek tela. Všeobecne býva tolerancia vyššia u mladších, avšak približne 80% ľudí má veľmi dobrú toleranciu. Ak človek požije priveľa vitamínu C, nastáva dávenie alebo hnačka, avšak tá je len príznakom priameho podráždenia žalúdka alebo črevnej steny, nie systémovej otravy, nakoľko pri injekčnom podaní hnačka nenastáva ani pri omnoho vyšších množstvách, než je človek schopný prijať ústne.[13][44][47]

Celkom nečakaným objavom bolo, že v čase stresu a choroby dokáže človek ústne prijať aj 10× viac vitamínu C, než by za bežných okolností viedlo ku hnačke. Táto tolerancia indikuje neuveriteľný rozsah potenciálu, s ktorým telo dokáže využiť vitamín C v stresovej situácii, a závisí na konkrétnej chorobe, podľa toxickej a stresovej záťaže, ktorú predstavuje pre telo. Preto sa dá predpokladať, že telo z potravy prijme len toľko vitamínu C, koľko potrebuje; ak ostane v črevách väčšie nestrávené množstvo, môže ich podráždiť a spôsobiť hnačku, avšak tá sama osebe nie je nebezpečná.[44][313]→[43];[1378]→[1380]

Je takisto zaujímavé, že ak sa vitamín C podáva zároveň aj injekčne, črevná tolerancia neklesá, naopak – krátkodobo stúpa!

Na základe výsledkov protokolu „kalibrácie“ (viac v kapitole C-kalibrácia / C-sprcha), Jaffe uvádza nasledovnú štatistiku spotreby vitamínu C: asi 5% ľudí je v dobrom zdraví a stačí im 4g denne a menej. 10% sa nachádza v bežnom rozpätí 5-10g. Až 80% potrebuje viac než 10g vitamínu C denne, až do 130g; toto rozpätie zodpovedá bežnému stresu, zraneniam apod. Asi 5% potrebuje vyše 130g denne, zvyčajne ide o ľudí s chronickými ochoreniami.[1109]

Biochemická individualita

Ľudia sú individuálni a líšia sa dedičnou výbavou (genetickým základom), životným štýlom a aktuálnou situáciou, ktorú prekonávajú. Spotreba jedného človeka môže byť podstatne vyššia než iného.[29][39]→[314];[281] Koncept biochemickej individuality uviedol prvýkrát Williams,[318][319][322][144]→[315][316][317][319][320][321][323][324][325][326] objaviteľ kyseliny pantoténovej. Pri vitamíne C je individualita potreby ohromujúca: 250-10000mg, i viac![9] Vo svojej vyčerpávajúcej knihe uvádzal množstvo príkladov individuality – 11× vyššie vylučovanie fosfátov u skupiny potkanov, 16× vyššiu konzumáciu glukózy u inej skupiny, 40× vyššiu spotrebu vitamínu A, 20× vyššiu spotrebu vitamínu C, apod.[792]→[324];[1378]→[761][1379];[30] Williams tvrdil, že určité genetické ochorenia sa dajú riešiť špeciálne upravenou výživou.[144]→[315]

Rosenberg rozlišuje vitamínovo-deficitné ochorenia od ochorení vitamínovo-závislých, u ktorých môže byť spotreba 10-1000× vyššia, než je „bežné“.[39]→[328] Pre úplnosť, skúmal len genetické defekty s vplyvom na spotrebu vitamínov B a D, nie C.[9]→[329][330];[875]

Klenner neskôr u svojich cca 3 000 prípadov spozoroval, že približne 15% ľudí vykazuje trvale vyššie nároky na vitamín C, než je bežný priemer.[39] Tento faktor môže následne súvisieť s ich vyššou zraniteľnosťou pri mnohých ochoreniach, napríklad rovnaký podiel tehotných žien bol náchylný na ochrnutie v prípade ochorenia na polio. Približne rovnaký podiel ľudí je známy aj neodpovedaním na vakcíny, čo tiež môže súvisieť.[1]

Nutrigenomika

Historicky vzaté, v čase, keď Williams prišiel s konceptom individuality, ktorý nazval genetotropickým, medicína práve triumfálne rozvíjala profil svojho neexistujúceho biochemicky priemerného človeka. „Tabuľková“ výživa bola takmer uzavretá kapitola vedy, pozvoľne dobiehajúca do „cieľovej rovinky“, financie na výskum sa už preorientovali na novú módnu vlnu v medicíne – vzrušujúci svet genetického kódu. Wiliamsove dôkazy o obrovskom rozpätí individuálnych potrieb prišli v nevhodnom čase[1379] a nevzbudili prílišné nadšenie; výživa už nebola v móde a neboli peniaze ani záujem, začať prekopávať od základu celé ustálené vedecké odvetvie, vrátiť sa pokorne desaťročia dozadu a opakovať základný výskum podľa nového, celkom odlišného konceptu požiadaviek tela, oproti starému konceptu štatistickej prevencie najvážnejších foriem deficitu. Aparát medicíny za týchto okolností opäť raz uprednostnil zachovanie pohodlného status quo aj za cenu udržiavania neaktuálnych a vedecky prekonaných náhľadov.

50 rokov sa tvrdilo, že každý človek na zemeguli rovnakého veku a pohlavia potrebuje rovnaké množstvo vitamínov, a že každý ich spracováva s rovnakou efektivitou; pre takéto „всë равно“ tvrdenie nikdy neexistovali pádne vedecké dôkazy, napriek tomu sa veľmi pevne zakotvilo v povedomí odbornej i laickej verejnosti apretrváva podnes – skúste pred lekárom spomenúť vyššie dávky vitamínov: pravdepodobne sa znepokojí a začne loviť v tých istých starých tabuľkách pre „biochemicky priemerného človeka“, aby vám ukázal, že čokoľvek nad uvádzané hodnoty predstavuje dávky „zbytočne, ba až neprípustne vysoké“. Za takýchto okolností niet divu, že koncept individuality musel čakať 2 generácie na svoje znovuobjavenie.[144][418]

Až na prelome tisícročí sa objavil „nový“ revolučný vedecký prúd, genetická nutrícia (genetická výživa) alebo aj nutričná genomika – nutrigenomika.[144]→[255][280][331][332][333][334][335][336][337][338][339][340][341][342][343][344][345]

Vo svetle Williamsových myšlienok sa až natoľko novým nejaví, podstatné však je, že veda si konečne začala všímať biochemickú individualitu. Možnože sa konečne dočkáme postupného zániku myšlienok o priemernom človeku.

Nutrigenomika tvrdí, že ľudia majú v rámci svojej genetickej výbavy rôznu efektívnosť metabolického spracovania výživných látok, čo u niektorých môže znamenať potrebu podstatne vyššieho príjmu týchto látok. Metabolizmu sa zúčastňujú tisíce látok – enzýmov (ktoré napospol patria medzi proteíny), vitamínov a ďalších. Každý proteín je definovaný genetickým kódom. Genetický kód ovplyvňuje metabolické procesy na mnohých úrovniach, a akákoľvek genetická odchýlka, týkajúca sa niektorej súčasti procesu (vstrebávania, prepravy, spracovania), môže zasiahnuť efektívnosť celého procesu.[144]→[346][347][280][281][305]

Ako príklad veľkého vplyvu genetických odchýlok na zdravie si môžeme uviesť metabolické dopady zápalového procesu, ktoré sú sprostredkované cytokínmi – úroveň ich produkcie je ovplyvnená jednonukleotidovými polymorfizmami v cytokínových génoch, takže kombinácia týchto polymorfizmov významne ovplyvňuje reakcie tela na zápalový stres. Genotypy ovplyvňujú aj efektívnosť antioxidantov v metabolizme. Keď si uvedomíme, koľko rôznych ochorení má zápalový základ (napríklad ateroskleróza, diabetes typu II a iné), a koľko dopadov má zápal na metabolizmus (napríklad na efektívnosť inzulínu, hyperlipidémiu, stratu svalovej hmoty, oxidačný stres),[280] tak vidíme, že už samotné variácie v zápalovej odozve a v efektívnosti spracovania imuno-vitamínov zaručujú veľkú mieru individuality každého pacienta, zreteľne aj z pohľadu jeho reakcie na rôzne dávky vitamínov, a samozrejme, na jeho skutočné potreby v tomto smere.

Tieto poznatky celkom nabúravajú predstavu o „biochemickom priemere“ avzbudzujú potrebu rešpektu individuálnych potrieb, ktoré samozrejme môžu byť celkom odlišné oproti ODD, ktoré sú vypracované pre fiktívnu štatistickú bytosť s názvom „biochemicky priemerný človek“. Z tohto pohľadu vlastne aj pojem „farmakologické dávky“ začína byť značne relatívny – pre niekoho môže ísť v podstate o dávky zodpovedajúce bežnému dopytu metabolizmu.[305]

Je už vypracovaný systém biochemických laboratórnych testov, ktoré dokážu odhaliť odchýlky a neprimeranú záťaž niektorej časti imunitného systému (v najširšom zmysle pojmu) a na základe nich je možné navrhnúť takú úpravu životosprávy adávky doplnkových vitamínov a ďalších výživných látok, ktoré vedú k znovunadobudnutiu rovnováhy a dobrej kondícii.[1109]

Ba čo viac, individuálnou úpravou výživy pacienta, napríklad zaradením megadávok určitých vitamínov, sľubuje nutrigenomika možnosti prevencie alebo aj riešenia geneticky podmienených ochorení. Možnosť takejto bezpečnej, nenáročnej aúčinnej liečby vzbudzuje veľké očakávania.[144]→[273][274][275][348][349] Počíta sa pritom sopodstatnenosťou dávok aj niekoľkostonásobne vyšších, než sú ODD.[350] Týmto sa vlastne uzatvára kruh; práve sme sa dostali do roviny, ktorá sa viac či menej explicitne tiahne naprieč mnohými kapitolami tejto knihy.

Konzervatívne názory o vitamíne C

• Konzervatívne autority často uvádzajú hypotézu, že ľudský metabolizmus je dokonale prispôsobený nízkemu prísunu vitamínu C a dokáže efektívnejšie fungovať pri omnoho nižších dávkach, než iné cicavce. Ľudský metabolizmus údajne nahradil vitamín C v jeho antioxidačných funkciách inými chemickými látkami, predovšetkým kyselinou močovou,[351] lipoproteínmi a glutatiónom.

Tento názor má závažnú trhlinu: aj ostatné cicavce rovnako využívajú tieto látky, a popri tom ešte syntetizujú veľké množstvá vitamínu C, alebo ho vo veľkých množstvách prijímajú v potrave, alebo oboje. Navyše, metabolické systémy, schopné využiť vysoké dávky vitamínu C, sú prítomné aj u ľudí, a po dosiahnutí určitých koncentrácií vitamínu C v tkanivách a plazme sa aktivujú – sú plne funkčné.[9]

Tieto skutočnosti sa dajú interpretovať aj tak, že ostatné antioxidanty sú určené pre svoje špecifické úlohy, avšak za podmienok nedostatku vitamínu C sa metabolizmus prispôsobí situácii a implementuje núdzový režim činnosti, pretože ináč by voľné radikály veľmi rýchlo spôsobili úplnú skazu organizmu. Viz tiež kapitolu Septický šok.

Vitamín C urýchľuje vylučovanie kyseliny močovej, čím efektívne znižuje jej hladinu v plazme.[767] Takže zvýšená hladina kyseliny močovej u človeka nemusí byť znakom jej „vyššej dôležitosti“, ale jednoducho dôsledkom a znakom nedostatku vitamínu C.

• Ďalšou konzervatívnou hypotézou je, že metabolizmus človeka jednoducho potrebuje menej vitamínu C, než iné cicavce, avšak ani pre toto tvrdenie nie sú dostupné žiadne vedecké dôkazy. Aj keby sme chceli predpokladať, že z nejakého záhadného dôvodu je človek v tak základnom prvku metabolizmu stavaný ináč než väčšina cicavcov, musíme sa vysporiadať s otázkou: ak je možné efektívne zabezpečiť kvalitatívne rovnocenné fungovanie metabolizmu aj s 400-násobne nižšími dávkami vitamínu C, než je u cicavcov bežné, prečo potom väčšina cicavcov plytvá energiou na výrobu vyšších dávok, a nevyužijú radšej „výhodnejšie“ know-how s nižšími dávkami? Možno by sme však mali skôr vysloviť obdiv dômyselnosti núdzových mechanizmov ľudského tela, ktoré nás dokážu udržať nažive aj pri dennom príjme na úrovni ODD, ktorý je o 2 rády nižší, než je bežná potreba metabolizmu cicavcov.[5]

Ak je syntéza pre človeka zbytočná a „by design“ (cielene) sa nevykonáva, logicky by sme predpokladali, že príslušný enzým nebude vôbec geneticky kódovaný. Ba nielen jeden enzým, ale celý biochemický proces by nemal byť zakódovaný, a už vôbec by sa nemal vykonávať.

Nedostatok vitamínu C

Subklinický skorbut

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Abstrakt / Abstract

Predslov

Príhovor autora

Členenie knihy

Úvod

I. Výživový koncept

II. Genetický koncept