Balla

V mene otca

2011

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Title: V mene otca / In The Name Of The Father

ISBN 978-80-8108-022-7 (slovak edition)

Copyright © Balla, MMXI

Cover © Peter Biľak, MMXI

Publisher © Koloman Kertész Bagala & literarnyklub s.r.o., MMXI

First edition.

All rights reserved.

Motto

„Stavba má byť osadená ako samostatná budova. Okná zo strany súseda z pivničnej miestnosti a z kúpeľne majú byť vyhotovené na spôsob ventilačného okna s nepriehľadným sklom. Zvádzanie spláškovej vody sa má previesť čistiacou stanicou 15 m od studne, v prípade vsakovania 30 m.“

Rozhodnutie o povolení výstavby - prístavby a prestavby rodinného domu, č.v. 263/66 zo 7. 2. 1967

Zašiel som k detskému lekárovi, hoci som mal už dvadsať rokov a bol som práve na vojne. Zdravotná sestra zdôraznila, že ma doktor nesmie vidieť vo vojenskom, lebo by ho to rozzúrilo: nenávidí vojakov, policajtov, železničiarov a zdravotné sestry. Preto nemám na sebe sestričkovskú uniformu, kvákala tá žena. Načo som tam vôbec šiel? Nevylučujem, že sa mi to iba prisnilo, niekedy v šesťdesiatom treťom, alebo ešte o rok skôr. Bolo mi skrátka zle. Vošiel som k lekárovi do ordinácie a pohľad mi padol na jeho ruky. Na pravej mu chýbal prostredník a ukazovák.

„Tak, čo máme?“ opýtal sa.

Potom sa rozhodol, že vykoná vyšetrenie semenníkov, začal sa mi ich dotýkať a vyhlásil čosi, čo sa neskôr ukázalo ako podstatné: „Vy neploďte, súdruh! Vy neploďte, lebo splodíte dravca.“

Čakal som, čo bude ďalej.

Doktor pokračoval: „Ale keď vaša žena bude padavka, slabá, chorľavá, a už v tridsiatke jej odídu zuby a zrednú vlasy, čo je u mladých žien dosť zriedkavé, tak to vami splodeného dravca veľmi poznačí. Narodí sa zbabelý človek. Taký, čo je vo svojom vnútri dravcom, ale navonok to tají. Toto nikomu neurob, chlapče!“

Varovne zdvihol ukazovák pravej ruky.

Takže ukazovák mu nechýbal.

Sedel som na studenom igelite, ktorým bola prikrytá biela posteľ v ordinácii, vták mi visel, gule spočívali v lekárovej dlani. Poťažkával ich.

„A možno,“ mrmlal, „možno máme šťastie a budeš nakoniec impotentný. Tomu by nasvedčovalo, že jedno vajce je akési nedovyvinuté... akoby vtiahnuté... utiahnuté, drobučké, zlaté nežné vajíčko.“ Mykol ma za gule a vrazil mi facku: „Ty nejeb, rozumel si?!“

Reflexívne som ho kopol do tváre, bol to skôr kŕč, nie agresívna odveta. Rýchlo som si navliekol spodky a zmizol z ordinácie. Kričal za mnou z linolea, kde ostal ležať po kopanci: „Aj tak viem, že si vojak! Myslíš si, že to nemám o tebe všetko v papieroch?! Napadol si lekára! Za to ťa zavrú!“

Utekal som a v letku si uvedomil, že jednu takú ženu poznám.

Presne takú, o akej hovoril doktor.

Syn sa mi ozval, že chce predať rodičovský dom. Polovica domu patrila ešte stále mne. Vlastne nie, bolo to inak: volala nejaká slečna, ktorá dom chcela kúpiť od môjho syna. Syn sa mi určite neozval. Ten by sa mi ani nepozdravil. Hovorím o mladšom. Starší je iný, no niekam sa odsťahoval a neostala po ňom ani adresa.

Aj ja som mal kedysi otca. Tuším bol lesníkom. Mal pridelený erárny voz a koňa. Raz ma vzal so sebou, v hlave mi dodnes znie svišťanie biča, krátky ostrý zvuk. Hrádza bola hrboľatá, nadhadzovalo nás, otec cmukal, tu i tam si odpľul, náhle ukázal na les pri rieke a povedal: „To všetko som vysadil sám.“ Voz odbočil z hrádze, zhrkotal dolu na kraj lesa. Zoskočil som do trávy, odtiaľ som sa pozeral na otca. Nebol starý. Ja som sa vždy veľmi bál starnutia. A to som si ešte nevedel predstaviť, ako bude vyzerať jeho staroba: postupné odrezávanie nôh, cukrovka, nevládnosť. Moja mama ho potom už mala úplne v moci.

Medzi stromami rástli kríky, niektoré choré, s nahnitými haluzami. Pod nimi sa mihali lesklé chrbáty obojživelníkov. Vlhčina. Otec pomaly zostúpil, potľapkal koňa po zadku. Mal ho radšej ako mňa, ale nesťažujem sa, tento príbeh nechcem brať príliš vážne.

Idefidej, pohni sa, aj ty sa musíš snažiť, opakovala mama otcovi po maďarsky, keď ho o dekádu neskôr na vysoko nastlanom lôžku obracala na druhý bok.

Voda po kolená, záplavová oblasť. Rodili sa tam obrovské komáre, odtiaľ tiahli v mračnách k mestu. Kôň erdžal, otec ho utišoval. Kráčali sme hlbšie do lesa.

Adok én neked, dychčala mama, keď otca obracala.

Jóžef, hovorila vyčítavým tónom.

Idefidej, Ilonka, začínala neskôr rozhovory s mojou manželkou, snažila sa upútať jej pozornosť, hoci nemala rada ženy, mužov mala radšej, lebo tí počúvali, keď hovorila, aspoň tak vyzerali, ale ženy nie, tie jej iba tvrdili, keď sa s nimi rozprávala, že počúvajú, počúvam, Marika, hovorili, ale pritom šklbali obarenú hus alebo vychovávali dieťa, idefidej, mykala mama za rukáv nevestu, nepozornú poslucháčku, počúvam, Marika.

Mama otáčala otca.

Aj ľudia, ktorí sa ľúbia, sa navzájom neraz doženú k šialenstvu.

Otec mal vysoké gumené čižmy, no mne kúsok od voza vyzul topánky, nech ich nezničím, kráčal som v blate a vode naboso. Nohavice sa mi premočili, otcovi to neprekážalo. Ani som nemukol, keď sa mi do päty zarezalo čosi ostré, len som sa na okamih zastavil. „Poďme, poďme,“ zahundral, jeho čižmy sa však zabárali čoraz hlbšie. Chlapca treba vycvičiť, hovorieval mojej mame, svojej žene. Očakával záplavy, ale tie sa v strednej Európe objavili oveľa neskôr a nášmu okresu sa vyhli. Keď som si všimol čižmy, ponorené po vrch sáry v blate, zazdalo sa mi, že nie sme v záplavovom lese, ale v nádrži plnej výkalov, ktorú umiestnili pri novej čističke odpadových vôd, presne tam, kde sa les stretal s okrajom mesta. Predstavil som si, ako otec klesá do sračiek všetkých našich susedov. Do sračiek z celej našej ulice i zo všetkých susedných ulíc. Želal som si, aby sa v tej bačorine utopil. Bolo to dostatočne tvrdé? Hádam by to ocenil. Po rokoch si uvedomujem, že táto spomienka je vyfabrikovaná: čističku za Loveckou ulicou postavili v čase, keď sa otec už nevedel hýbať.

Prebrodili sme sa k vyvýšenine uprostred lesa, k ostrovu v ríši bahna. „Načo sme sa sem trepali?“ opýtal som sa namosúrene, sediac na pni. Obe dlane som mal položené na boľavej nohe. „Páči sa mi tu,“ odsekol, zapálil si ručne šúľanú cigaretu a o chvíľu už vyfukoval dym, ktorý mi štípal oči.

Otec bol verejne známy lenivec.

Nehnal sa za ničím.

Ako jediný z mne dovtedy známych dospelých ľudí dokázal vypnúť, sadnúť si a len tak sedieť, bafkať, dokonca som presvedčený, že pri tom sedení ani nerozmýšľal. Skrátka sedel a prázdnota ho pohltila. O budhizme nemal ani šajnu. Jeho rodičia pochádzali z pusty, tam mali hospodárstvo. Raz sme ich navštívili, viackrát nie, na cestovanie sa nenašli peniaze, alebo sa s tými ľuďmi mama pohádala, zatiahla oponu, šlus. Pustou sa preháňali kone a v mlákach sa váľali čierne prasce. Otcovi rodičia chovali sivý dobytok, pamätám si naširoko rastúce dlhé rohy. A ešte vôňu prastarého nábytku v dlhom nízkom domčeku. Jeho obyvatelia pôsobili ako zatrpknutí skrachovaní príslušníci strednej vrstvy, ktorých z meštiackeho sídla v Budapešti vyhnali údery osudu. Izby, prehustené voňavým nábytkom... Maličké vitríny s náboženskými obrázkami, neprirodzene chladne pôsobiaca vosková tvár Bohorodičky, filigránsky zdobené drobné kríže, množstvo pohárov, pohárikov, šálok, čajníkov, figúrky z porcelánu, svietniky, tisíc čačiek. Na hrubom zaprášenom koberci staré fotely s poťahmi, ladenými do bordova, tmavosiva, tmavohneda, niečo bolo aj purpurové. Tie roztodivné otomany... Ako pre osoby, ktorým narástlo viacero hláv, priveľa nôh, bezpočet rúk, otomany, zahýbajúce popri stenách raz doľava, raz doprava. A samé čierne knihy, výlučne len čierne knihy so zelenkastými listami, v dlhých radoch na policiach. Nízky strop, zápach naftalínu. Odér sladkých likérov... A ticho, ticho, ticho, len tu i tam vrznutie dlážky... Rozložité ženy v sukniach, šťúpli šľachovití muži v kožušinových vestách, žiadne deti, žiadni moji rovesníci, len starí ľudia.

Ale prečo hovorím o otcovi?

Zo vzťahu, v ktorom ja som bol syn a otec bol otec, ale nezáleží na tom, či práve on, skrátka, zo vzťahu, kde ja som bol syn a niekto iný bol otec, som nemal zlý pocit. Napriek všeličomu. Napriek všetkému. Nemal som zlý pocit zo seba v tom vzťahu. Cítil som sa v úlohe syna doma. Zvládal som tú rolu. Ale vo vzťahu s mojimi synmi sa cítim zle. Súhrnne viem toľko povedať, že úloha rodiča ma postihla príliš skoro. Alebo synovia nie sú vhodnými synmi. Nie sú to tí správni synovia?

Je to takto: moji synovia nevedia byť synmi.

Chcel som mať deti.

Či nie?

Možno som sa v tomto odlišoval od rovesníkov. Dospievali sme a postupne odchádzali z našej štvrte, ale nie priďaleko, vtedy sa nedalo priďaleko odchádzať. Vyleteli sme z rodného hniezda, no pristáli sme hneď na vedľajšom konári. Aj na ten krátky let bola potrebná vážna zámienka: manželstvo. Väčšina z nás sa zaujímala skôr o futbal, stolárstvo, klampiarstvo, nervózny Barnabáš sníval o tom, že bude automechanikom, ale je pravda, že sme chceli aj súložiť, hoci prirodzené následky súlože nám nevoňali. Alebo len mne? Mal som pocit, že rodičia svojou starostlivosťou a láskou - ak sa na niečo také zmôžu - po celý život len zmierňujú utrpenie, ktoré deťom spôsobili tým, že ich priviedli na svet. Moji kamaráti hádam aj túžili po zachovaní svojich rodov, nechcem to spochybňovať. Čo to boli za rody? Robotnícko - roľnícke klany alkoholikov a tĺkov. V hre tu neboli žiadni králi, ani holubičí národ. Ľudia v tomto meste nemali nič spoločné so žiadnym národom. Národy sa rozpustili v cezhraničných kopuláciách a hranice sa rozpúšťali vo vojnách i po vojnách, prekresľovali ich stále noví vagabundi, ktorí svoje čiary ťahali zlomyseľne alebo naslepo, mávali zástavami a vybľakovali vlastenecké piesne. Robili to presne ako ich predkovia a predkovia ich predkov: zo zvyku.

Dom na Loveckej ulici postavil môj brat. Ja som len pomáhal.

Vybudovali sme bludisko, spleť chodieb, malých izieb, slepých vybočení a falošných križovatiek. Podstatná časť stavby sa nachádzala pod zemou, aby v susedoch nevzbudzovala závisť, zvonku dom pôsobil skôr skromne, dokonca bol najmenší na ulici.

Brat mi na začiatku oznámil: „Podstata je v striedaní svetla a tieňov. Prevládať budú tiene. A mäkké tmavé kúty. Obliny v šere. Lomené oblúky. Nie pompézne, skôr skromné, proletárske. A napríklad také veci, ako krížová rebrová klenba v špajze. Cifrovačky sú neklamným znakom gýča, práve tým každého oklameme. Význam bude starostlivo ukrytý.“

O bratovych nápadoch som si myslel svoje.

Mlčky som sa čudoval, keď som videl, že chodba, vedúca od terasy, vchodových dverí a predsiene ďalej k obývačke má šikmú dlážku a ku dverám obývačky nevedie priamo, ale sa zatáča, potom náhle vyráža dopredu, k cieľu však doputuje až po veľkorysej kľučke. Uprostred chodby zo stropu klesal priečne umiestnený masívny výstupok neznámeho účelu, ozdobený plasticky stvárnenými symbolmi. Brat povedal, že symboly sú mapou podzemia, ktoré spolu vybudujeme. Mne to však pripadalo skôr ako nejaký text v arabčine. Chystali sme sa vybudovať v podzemí arabský nápis? Stavebného materiálu sme mali dosť. Brat dal navoziť štrk, piesok, vápno, kvádre, rezivo, oceľ, pričom prízvukoval, že o platení sa pozhovárame neskôr, cenu prerokuje s dodávateľmi. Tých som nikdy nevidel. Ešte povedal, že základová spára vonkajších múrov musí byť minimálne osemdesiat centimetrov pod terénom a že deliaca priečka medzi tajnými komorami a obytným priestorom bude z plných tehál.

Počas výstavby sme bývali v búde na náradie. Nástojil na tom, že nesmieme chodiť domov, lebo treba pracovať aj v noci, alebo dokonca najmä v noci. Musíme sa zžiť so stavbou, zdôraznil. V búde sme sa ráno po nočnej drine umývali v bielom lavóre s hrdzavejúcim okrajom. Mydlo v sebe ukrývalo drobné kamienky, štrk, vlasy. Neraz nám vykĺzlo z dlaní na špinavú dlážku, medzi stopy po bagančiach. Brat mi s mokrými rukami, krkom a lícami vysvetľoval svoj plán, mrkal veselými očami, na dne zreničiek však prebleskovala stopa smútku. Pre teba, ďobol mi prstom do premočeného trička, potom ďobol druhýkrát, postavím dom a bývanie v tom dome bude zmyslom života, pre obyvateľov domu bude dom udalosťou, dôležitejšou než ich činy, vrátane tvojich činov. Prst brnkol do kľúčnej kosti. Kvapky mydlovej vody so zrnkami štrku a piesku sa rozbehli dolu k pupku a opasku nohavíc.

Neviem, či môj brat bol naozaj murárom.

Jeho správanie.

Jeho reči.

Jeho cieľ.

Čomu nasvedčovali?

Murárstvu?

Úroveň jeho murárskych zručností vzbudzovala rozpaky.

Čo sme to vlastne budovali?

Cez deň som spával hlboko a zdravo. Brat sa na ležovisko zvalil zakaždým iba úchytkom. Keď som sa neskoro popoludní zobúdzal, videl som jeho opustený matrac. Deky boli studené. Vstával a odchádzal na stavbu zrejme o niekoľko hodín skôr než ja. Nechával ma spať. V mojej neprítomnosti robil čosi, čoho viditeľné stopy som neobjavil. Keď som sa k nemu večer pridal, prinášajúc na základe jeho pokynov dočista vyumývané kladivá, murárske lopatky, vodováhu, uholník a kružidlo, vyzeral vyčerpaný a strhaný, ale naďalej pracoval s obdivuhodnou vášňou. Realizoval stavbu a stavbou realizoval seba. Aj ja som sa činil. Pravdaže, nevyhli sme sa chybám. Napríklad sme zaviedli do domu namiesto elektriny živý prúd, mysleli sme si, že to bude lepšie. Výhodné bolo, že za jeho dodávku som nikdy nemusel platiť, čo do značnej miery odľahčovalo rodinný rozpočet. Živý prúd dokáže plniť všetky funkcie bežnej elektriny, ale popri tom slúži aj na iné účely, no na tie som sa nestihol počas hektických prác na stavbe brata opýtať. V rokoch nasledujúcich po ukončení stavebných prác sme sa nestýkali a neskôr som sa dozvedel, že brat zomrel. Živý prúd medzičasom narobil riadnu neplechu. Bláznivo sa preháňal v stenách, nekontrolovateľne vyplazoval žeravé žiarivé jazyky zo zástrčiek a objímok, inokedy sa stiahol a nebolo ho niekoľko dní. Zmizol na neznáme miesto. V takých obdobiach žiarovky vychladli a spotrebiče zaspali nepokojným spánkom, z ktorého sa však mohli každú chvíľu zobudiť bez toho, že by ich bol niekto zapol.

Brat sa jedného dňa nad lavórom pousmial, sviečka na parapete mu mihotavo pohla nosom, obočím, lícnymi kosťami, ponorila mu tvár do tmy a vzápätí ju vymaľovala svetlom. Díval som sa vtedy pozorne. Videl som, že je nesmierne starý, oveľa starší, než by kedykoľvek mohol byť nejaký môj brat. Oznámil: „Pivnica je rozhodujúca. Vlastne všetko je rozhodujúce. Kde mám uterák? Ale predsa najmä pivnica. Dnes v noci si ju vezmeme na mušku. Daj špáradlo. Stačí klinec. Špina mi zašla za nechty.“

Pocítil som, že mám ťažké viečka, zvalil som sa na nafukovačku.

Brat sa vytratil a celý deň strávil na stavbe.

Keď som sa k nemu po západe slnka pridal, bolo to najdôležitejšie zrejme hotové. Zasa som nevidel ani stopy po činnosti, ale nedal som sa tým pomýliť. Čosi už stihol zabetónovať pod dlažbu. Tvár sa mu leskla od potu. Hniezdočko lásky, napadlo mi, buduje pre mňa a moju ženu hniezdočko lásky. Tak si mladé páry predstavujú svoj prvý byt, prvý dom – ako nejaké hniezdo. Uvité z tráv, úlomkov konárov, z lístia. To všetko sú symboly prírody a tá je metaforou plodnosti. Neviem, ako mi to mohlo zísť na um práve v studenej tmavej pivnici. A ešte som si pomyslel, že tam budem skladovať víno, ako každý dobrý hospodár u nás na juhu.

Centrum, ku ktorému sa pivnica strmo zvažovala, predstavovala studňa hwergelmir. Tunely, na ktorých sme pracovali, smerovali od studne na severovýchod a vytvárali pod robotníckou štvrťou nápis. Systém chodieb, algoritmus pod dlažbami, chodníkmi, záhradami a predmestským futbalovým ihriskom mal energiou, ktorú vyžaroval, priniesť zmierenie a ľahostajnosť ľuďom v jej dosahu. Tak mala na nich pôsobiť sila, ktorú by niekto nazval posvätnou, ale ja mám svoje pochybnosti: videl som bratove kresby a značky na portáli pred katakombami. Sila mala vyvolávať celkom konkrétnu naladenosť - nech si obyvatelia tohto mesta uvedomia, že nemá zmysel očakávať veľkú zmenu, tá zmena síce nastane, ale pre nich sa nič nezmení, ostanú druhoradými obyvateľmi pohraničnej oblasti druhoradej krajiny. Nikto nech sa príliš neusiluje, nech si ušetrí námahu. Ale hlavne: istota nevyhnutného zlyhania zbaví každého z nich pocitu viny za pobabraný život.

„Zasvätenie spočíva v periodicky vysielanej správe o tom, že ani zasvätenie nikomu nepomôže,“ vysvetľoval brat. Možno ma chcel zmiasť. Pozeral sa na mňa prísne, nútil ma pozorne počúvať: „Toto poznanie pomáha. Podzemie funguje ako rezonátor. Zosilňovač. Vysielač! Vysiela k našim ľuďom informáciu o nevyhnutnej rezignácii. Treba to chápať správne. Prijať to celou dušou.“

Dušou?

Hovoril o duši?

Neviem, či som si jeho slová dobre zapamätal.

Nejasná správa o čomsi dôležitom pod robotníckou štvrťou sa v meste šírila ústnym podaním, rozhovormi v putikách a pri sústruhoch, o podzemí sa hovorilo v noblesnej vinárni Bašta nad pohármi trpkastého nápoja, aj na stavbe plota, ktorý postupne obkolesil cigánsku osadu. Ja som väčšinou len počúval a rozpačito sa usmieval. Tým veciam som vtedy nerozumel, ale cítil som na dlaniach mozole od krompáča a počul som v duchu bratov šepot: „Robíme to pre nich. Raz na to všetko budeš pyšný. Nedbaj na isté nevydarené detaily v kúpeľni, nestaraj sa o narýchlo zbuchnuté schody na povalu, z ktorých sa tvoja žena v budúcnosti prakticky zakaždým zosype. Povznes sa nad nefungujúce kúrenie i kanalizáciu. Podstata domu tkvie v inom.“

A práve tento dom bolo treba po rokoch predať.

Sentiment musel ísť bokom. Všetko sa tak veľmi zmenilo! O budovu sa už dlho nik nestaral. Ja som sa tam po rozvode nechcel ukazovať a mladší syn mal iné záujmy, neviem aké. Starší zmizol. Nič nenasvedčovalo tomu, že v základoch stavby je nejaký zázrak, že jej základy sú zázrakom, že je opantaná silou. Mladší netušil, o čo ide. Ale keď advokátka vo svojej kancelárii upresňovala posledné detaily kúpno-predajnej zmluvy a slečna, ktorá sa mala stať novou majiteľkou domu, si hrýzla nechty od zle skrývanej nervozity, nezdržal som sa a povedal synovi cez zovreté zuby: „Predávaš pod cenu.“ Vôbec mi nešlo o to, aby môj podiel bol väčší. Ale vedel som o dome veci, ktoré by mladší nikdy nepochopil. Nazdával som sa, že poznám skutočnú hodnotu stavby, hoci ani mne nebolo celkom jasné, v čom tá hodnota spočíva. Ale syn vôbec nemá v sebe taký orgán, ktorým by toto dekódoval. Moja vina! Chyba vo výchove. Keď sa mi nedávno jeden priateľ pri káve sťažoval, že jeho dcéra je nezvládnuteľná, pije, fetuje a súloží, povedal som: „Je to tvoja vina.“ Rozkričal sa, že ho každý len obviňuje, ale to, kde robí chybu, mu vysvetliť nedokážu.

„Lebo sa neskoro pýtaš,“ vysvetlil som mu.

K výchove mal naozaj od začiatku pristupovať inak. Aj ja som mal deti vychovávať ináč. Povedzme tak, ako sused Római: jeho syn ho miloval, lebo nevedel racionálne pochopiť krutosť a nadradenosť dospelého muža, otcov chlad. Neprístupný mužský svet však synovi imponoval, naučil sa otca nielen báť, ale ho aj obdivovať. A dôveroval mu - vedel, že otec ho vždy ochráni a navedie na správnu cestu. Római syna poučil, že aj členstvo v strane je nástroj, ktorý treba bystro využívať pre blaho rodiny. On sám zastával v mestskom výbore drobnú funkciu, dokonca nosil v aktovke zbraň, predstavujúc si, že ho chce niekto zlikvidovať. Pravdaže, to bol nezmysel: v našom mestečku by nikto nezdvihol ruku na komunistu. Ľudí ovládala dokonalá apatia. Boli ľahostajní aj voči najväčším sviniam. Len svorne čakali so založenými rukami, či ich náhodou niekto od komunistov neoslobodí.

Spomínam si na poslednú noc, ktorú sme strávili na stavbe. Brat v búde na náradie prudkým pohybom zhodil zo stola všetky haraburdy, vybral z veľkého vaku hŕbu kníh, porozkladal ich na uvoľnenú stolovú dosku a povedal: „Tu máš, čítaj. Musíš čítať, lebo si sprostý a slepý, nerozpoznávaš znamenia.“

Knihám som neskôr venoval veľa času.

Čítal som o dôležitosti mlčania a uvedomil som si, že osobne som to dopracoval len po tichú domácnosť. Do ticha často znel jemný šelest, akýsi sucho šuchotavý zvuk: ležal som na gauči a špáral si v nose. Mne to vtedy nepripadalo nechutné.

Neuvedomoval som si, že ma niekto pozoruje.

Ale mladší ma pozoroval. Aj preto ma znenávidel.

No ja si myslím, že by znenávidel každého, koho by pozoroval dostatočne dlho.

Sťahujeme sa na Loveckú.

Nesiem v jednej ruke tašku s obedom a dokumentmi a v druhej hojdacieho koníka. Koník je najobľúbenejšou hračkou môjho staršieho. Mladší nie je ešte ani na svete, ani v pláne. Manželka kráča predo mnou. Otvorí dvere, vojde, dvere pustí, tie sa prudko privrú a narazia na drevenú hlavu synovej hračky.

Sklo sa s rinčaním vysype.

Z terasy, na ktorej ticho stojíme, sa otvára výhľad na veľké prázdne pole. Neskôr, najmä v zime, sme tam často vídali zajace, srnky, mihla sa aj huňatá divá zver. Za poľom je les a o kúsok ďalej čistička odpadových vôd. Slnko zapadá za jej tmavomodrou, plechom obitou kupolou. K poľu vedie od domu chodník z udupanej hliny. Okolo neho je voľný priestor na budúcu záhradu.

„Tam postavíme chlievy a kurník,“ povie manželka.

Mlčím a myslím na futbalové ihrisko. Treba zo syna urobiť futbalistu. To sú muži, ako sa patrí: majú telá na to, aby nimi balili baby, ale aj na to, aby nimi zarábali peniaze. Nič nie je dôležitejšie.

„Za záhradou sa bude hrávať futbal.“

„Na poli?“

„Ohradím plochu, postavím bránky.“

Znie to tak otcovsky! Som na seba pyšný, ale zároveň okamžite upadám do rozpakov. Zvládnem to? Takúto úlohu? Vlastný dom, vlastná žena, dieťa. Zodpovednosť. Susedia - neznámi ľudia, ktovie, ako nás prijmú. Ešte dobre, že dom je malý, nenápadný. Nebudú nám závidieť. Na druhej strane: začnú sa nám za chrbtom vysmievať. Na okolí sú poschodové rodinné sídla, alebo aspoň väčšie, širšie pozemky, tam už pobehuje hydina, vyzerá to ako na dedine. Napokon, Lovecká je poslednou ulicou mesta. Periféria. Čaká nás tu pokoj, tiché večery, v lete sa bude na ohni pod ovocnými stromami opekať slanina.

Hľadím vľavo, na susedný dvor.

Vysoký kostnatý muž tam s námahou umiestňuje obrovský koberec na kovovú konštrukciu. Z dverí domu vychádza jeho žena, po maďarsky nás zdraví a ide dolu schodmi. Berie do rúk praker a už počuť švihy a údery. Hydina na dvore sa nerozuteká, sliepky sa ani len nestrhnú. Sú zvyknuté. Hádam si zvykneme aj my, pomyslím si a zdvihnem hojdacieho koníka. Zároveň sa začínam báť budúcej umŕtvujúcej nehybnosti, lebo z nej sa rodieva rutina.

Pozerám sa na úlomky skla, čo sa ligocú na dlažbe.

Na druhý deň poškodené dvere vymením.

Po vojenčine ma prijali za skladníka do obchodu s domácimi potrebami. Začínal som pod dozorom starších kolegov, štyridsiatnikov, ktorých som si vážil. Oveľa neskôr, v štyridsiatke, som pochopil, že som si ich vážiť nemal. Štyridsiatnik je decko, síce staršie a už menej pohyblivé, ale decko, sklamané, namosúrené, pomstychtivé. Kde je racionalita? Príde neskôr? Roky na ňu čakám. Bože, neurotické, frustrované, zostarnuté decká! Plné neukojených túžob a strachu, že ich už ani nestihnú ukojiť. Štyridsiatnik je na tom výrazne horšie ako neskúsení naivní mladíci, uvedomuje si premárnený čas, je labilný a koná skratovo.

Ale čo som ja vtedy o tom vedel?

Najdôležitejší bol pre mňa futbal. Štadión v mestečku býval plný, keď sme hrávali, a nebol to malý štadión. Skoro ráno som behával po hrádzi, bosý, v deravých teplákoch, v zime, v lete, v daždi, v páľave, v blate, v prachu. Hladný, bez raňajok. Tak sa najlepšie beháva. Niekedy som mal na hrádzi od hladu a únavy vidiny. To bolo znamenie, že sa treba zastaviť a trochu si odpočinúť. Zakaždým som to vnímal ako prehru. Na chvíľu som si sadol do trávy, ruky vbok, zhlboka som dýchal a hľadel na rieku. Špinavá voda tiekla pomaly, akoby sa chcela zastaviť. Hladinu pokrývala žltohnedá pena. A ryby hore bruchom. Šarvanci do nich štuchali palicami. Po vylovení niekoľkých zdochlín nútili túlavé mačky, aby sa jedovatého mäsa nažrali. Mačacie telá, zmietajúce sa v predsmrtných kŕčoch, hádzali do vody. Pôsobilo to tak, akoby v rieke okrem rýb žili aj mačky, ktoré rovnako ako ryby zabíjala pena z cukrovaru v Šuranoch. Rieka smrdela. Bola to jedna z intímnych vôní mojej mladosti, mám ju rád, hocikedy si viem na ňu spomenúť. Ale načo? Sedel som v tráve a zbieral sily na ďalší beh. Alebo: vstal som a bežal po ďalšie sily. Lebo s námahou rastú sily na budúcu námahu. V tom je podstata športu. Tej som rozumel. Muč sa, aby si lepšie znášal mučenie. Dnes sa mi to vidí trochu čudné. Mám kamarátov aj vo veku mojich synov, kamaráti behajú, dvíhajú činky, potia sa, vzdychajú. Deti! Snívajú o budúcnosti. Skrátka: štyridsiatnici. Taký je napríklad Gál. Chodí vzpriamený ako svieca, originálnejšie prirovnanie mi nenapadne. Žeby: vztýčený ako kokot? S prepáčením. Je ukážkovým príkladom človeka, ktorý sa nevzdal nádeje, že raz v živote ešte môže byť aj mladší, vrátiť sa do detstva, stačí poctivo cvičiť, podrobovať sa bolestivej drezúre. Potom začne žiť svoj život znovu. Vyhne sa chybám. Nevyučí sa za čašníka. Od útleho detstva sa sústredí na programátorstvo, na počítačové aplikácie. Lenže keď vyrastie, kde už budú tie počítače? Kde budú drobné podvodíky pri obchodovaní s počítačovými súčiastkami? Kde bude softvérové pirátstvo? Čo ho nahradí? To Gál nevie. Nevie, čo presne by mal vo svojom novom detstve robiť, čomu sa venovať, aby ho ďalšia štyridsiatka zasa nezastihla nepripraveného. Možno aj môj mladší začal cvičiť. Ale keď som ho videl v advokátskej kancelárii, veľmi na to nevyzeral. Okrúhle bruško, povädnutá farba, ovisnuté plecia, chudé nohy, tupý výraz. Asi je to pivár. Pivný filozof. Mal by si radšej vziať príklad z Gála. Ale azda je to jedno: ani môj mladší už nebude mladší. Nevraviac o mne. Hoci sa ešte cítim dosť dobre.

Skladníka som robil hádam tretí mesiac, keď do predajne prijali nové dievča. Šikovné. S pekným hlasom. Keď telefonovala, zákazníci na druhom konci linky si ju iste predstavovali ako krásnu mladú ženu. Krásna nebola. Ale ani škaredá. Priemerná? Mne to stačilo. Mladý športovec potrebuje sex. To je veľká pravda. Ale dievča bolo krajšie ako priemer. O pár dní som sa dozvedel, že to ani nie je dievča, ale zrelá žena, staršia odo mňa o päť rokov. Mal som si hneď uvedomiť, že hrozí nebezpečenstvo. Lenže, uvedomiť si niečo také v mojom veku? S mojou nakrátko ostrihanou dvadsaťročnou hlavou? Svet slobodného mladíka, v ktorom som vtedy žil, bol jednoduchý: ráno beh po hrádzi, potom práca v sklade, vtipkovanie s kolektívom, potom tréning, zápas, potom únava, noc, potom ďalšie ráno, nič som nevynechal? Aha, fantazírovanie o sexe. Predstavy neexistujúcich žien, poskladané z fragmentov existujúcich. Tak vznikol ideál: z jednej nohy, z druhej boky, z tretej prsia, z ďalších vôňa, hlas, pohyby. Takáto žena nikdy nemala dušu, charakter, preferencie, poslušne reagovala na všetky pokyny, nechala sa obracať zboka nabok, neprotestovala, ani sa nechichúňala, keď som skončil priskoro. A čo je priskoro? Vedel som ja vtedy, čo je priskoro?

Neuvedomil som si nebezpečenstvo.

Pascu, do ktorej som smeroval ako myš, omámená syrom.

Ako mačka, omámená myšou.

Koniec ukážky