Stanislav Rakús

Nenapísaný román

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

1

S priestorovým riešením nepríjemných situácií mal už Adam Zachariáš svoje skúsenosti. Vedel dosiahnuť, aby vedúci katedry profesor Frič jeho fyzickú prítomnosť na fakulte zaznamenal, no nemohol mu – ak ho len nechcel privolávať zvýšeným hlasom, prstom alebo iným gestom – uložiť nijakú z administratívnych úloh, ktoré rozdával členom katedry na chodbe alebo v rozľahlej miestnosti sekretariátu. Tam sa Zachariáš s Fričom zámerne nestretával, a keď sa tomu nedalo vyhnúť, nadhodil z pripraveného repertoáru problém, ktorým zamestnal Fričovu myseľ a odviedol ho od úmyslu dať mu vypracovať nejakú správu alebo iný administratívny text. Odvolajúc sa vzápätí na povinnosť vybaviť čosi neodkladné, opustil Friča uprostred problému. Využíval pritom aj jeho vek, obdobie, v ktorom si človek odrazu nevie spomenúť na známe mená, často používané slová alebo na to, čo chcel pred chvíľou spraviť a povedať.

Profesor Frič, tento vysoký, chudý, prihrbený muž s výrazne modrými očami, sa so sklerotickým procesom zabúdania ani netajil. Keď sa na brannom dni ocitli za prvými blokmi severného sídliska, Frič zrazu na svahu zastal, a len čo sa trocha vydýchal, povedal, že si už konečne spomenul na to, čo mu vypadlo z hlavy. Na prednáškach vraj už nikdy vopred neohlasuje, že niečo možno klasifikovať z troch hľadísk, lebo kým rozoberie prvé, na dve zostávajúce zabudne.

Adama Zachariáša v ten deň najväčšmi potešilo Fričovo oblečenie. Na hlave mal osobito sformovaný zelenkavý, mierne zdobený klobúk a k nemu doladený vyblednutý, no ešte zachovaný hubertus. Cez plece mu visel chlebník. Obuté mal celé topánky, trocha kryté menčestrovými nohavicami, takže pri stúpaní, odhaľujúcom i časť zelených podkolienok, farebne harmonizujúcich s klobúkom a s hubertusom, bolo vidieť, že ide o obuv, ktorá by sa dala označiť za baganče. Zachariáš si znezrady uvedomil, že toto je pravá, dlho hľadaná Fričova podoba. Hoci to nikdy predtým neidentifikoval a nevedel pomenovať, vždy mu Frič pripomínal poľovníka. Až zelenkavý klobúk, hubertus a chlebník pomohli Zachariášovi, očarenému Fričovým oblečením už pri rannom nástupe, odhaliť, že za dôverne jednoznačným, no dráždivo neuchopiteľným výzorom profesora Friča sa skrýva výzor poľovníka. Možno tak vyzeral akýsi dávny, zabudnutý a pritom výrazný poľovník zo Zachariášovho detstva alebo sna, ktorý preňho navždy zostal prototypom poľovníka. Možno išlo o model, zostavený zo všetkého, čo vedel, čítal a počul o poľovníctve, o predstavu, tajomne prevtelenú do výzoru a gest profesora Friča, človeka, ktorému sa nedarilo striehnuť a nikdy nebol poľovníkom.

Jeho oblečenie, ale aj iné zvláštnosti ho oddeľovali od tých fakultných činiteľov, ku ktorým by mohol svojimi titulmi a funkciou vedúceho katedry patriť. Títo špičkoví jednotlivci a akademickí funkcionári boli oblečení zväčša v sivých alebo hnedastých tesilových šatách, v ktorých prichádzali na fakultu pred pätnástimi, dvadsiatimi rokmi. Šaty pôsobili tak, akoby sa za toľký čas scvrkli, zošúverili, stali pritesnými. Kratšie rukávy na sakách a nohavice siahajúce iba po členky signalizovali však skôr to, že ani fakultnú špičku neobišiel proces priberania. Na pozadí jej oblečenia, ku ktorému patrili aj vetrovky a montgomeráky, prehodené v teréne za mestom cez ruku alebo cez plece, účinkoval Fričov hubertus i klobúk výstredne, práve tak ako jeho baganče, kontrastujúce s vychodenými poltopánkami predstaviteľov fakulty. Nikto z nich nenosí bradu, fúzy, dlhšie ani prikrátke vlasy. Všetko má svoj rozmer a mieru. Aj u tých, ktorým sa neušlo miesto v špičkových pozíciách, no svojimi zásadovými postojmi, odolnosťou voči nástrahám nepriateľských síl i tým, že nezlyhali v čase skúšok, patria tam, kam fakultná špička. Aj oni prišli na branný deň v tesilových oblekoch, v poltopánkach a v montgomerákoch.

Platí to i o docentovi Michalovi Lipnikovi, kandidátovi vied. Kým sa k nemu nepripojí prodekan, bude kráčať neďaleko Zachariáša sám. Aj pri svojich pevných postojoch je Lipnik vo viacerých ohľadoch dosť zvláštny, priam problémový človek. I preto sa neprepracoval až celkom hore. Ani jeho zovňajšok nie je stopercentný. Napriek veľkej a dôkladnej plešivosti sú Lipnikovou slabinou práve vlasy. To, čo mu z nich na bokoch a vzadu zostalo, sa dá hodnotiť ako nedostatočne pristrihnuté, bezmála bujné. Vzbudzuje to dojem, akoby Lipnika nikto z blízkych – možno úmyselne – na problém vlasov neupozornil. Dobrý pozorovateľ a analytik by azda z tejto Lipnikovej osobitosti vedel vyvodiť jeho sklony k nečakaným erotickým vzplanutiam. Keď však kráčal v tesilových šatách a v čiernych poltopánkach jarnou krajinou, nik z účastníkov branného dňa netušil, že už o pol druha mesiaca pohryzie poslucháčku. Pôvodne ju pohrýzť nechcel, chcel ju iba po skúške, ako vysvetľoval, pobozkať za peknú odpoveď. Zrejme mal pri tomto úkone pootvorené ústa, a tak ju, keď sa začala brániť a trhať, zachytil ostrým očným zubom nad hornou perou. Poslucháčka ho oznámila a on musel odísť z fakulty. Musel odísť, hoci ju nepohrýzol pred svedkami a v zásadných otázkach nikdy nezaváhal. Vedúci činitelia fakulty, blízki Lipnikovi tým, že ani oni nikdy nezaváhali, ponechali v danom prípade zásadné otázky a pevné postoje bokom a sústredili sa len na akt pohryznutia. Tento delikt im prišiel vhod. Neprijali Lipnikovu verziu, že si poslucháčka vo veľkom napätí ublížila na pere sama. Karhavými, no priateľskými slovami, dôvernými gestami a osloveniami v ňom vyvolali dojem, že eventuálne priznanie neprekročí hranice súkromného pohovoru a zostane pred osadenstvom fakulty utajené. Pri tejto predstave sa Michal Lipnik napokon priznal. Urobil tak v nádeji, že keď pred svojimi blízkymi, v principiálnych otázkach rovnako zmýšľajúcimi ľuďmi, známymi už od mladosti a detstva, prejaví väčšiu dávku otvorenosti, nájde v nich spojencov pri hľadaní východiska z nepríjemnej situácie. Zanovito však trval na odbornej verzii svojho konania, na tom, že pohnútkou na bozk bola len a len emócia, ktorá náhle vyplynula z peknej, mimoriadne kvalitnej odpovede poslucháčky. Tento výklad prežíval tak intenzívne a gradujúco, že sa pri jednom z jeho posledných opakovaní naplno a zvnútra rozplakal. Iba potom, keď si myslel, že je už všetko v poriadku, v pohode voľnej, takmer familiárnej debaty, pri ktorej sa nevdojak prešlo do nárečia, začalo vtipkovať a hovoriť i o sexe, pripustil, že postihnutá je bohato obdarená aj telesnými prednosťami a ako taká má už zrejme kadečo za sebou.

V tých chvíľach však už bolo o všetkom rozhodnuté. Vôbec nezáležalo na tom, či mal Lipnikov výstrelok erotický, alebo skrz-naskrz smiešny, detsky naivný odborný podklad. Dôležité bolo, že sa konečne našlo čosi, čo dalo vedúcim činiteľom fakulty príležitosť zbaviť sa človeka, ktorý svojou existenciou a počínaním kompromitoval v očiach dvojtvárnych, povýšeneckých, elitársky založených jednotlivcov aj tých, čo slúžili rovnakým ideálom ako Lipnik. Takýto krok bude navyše ukážkou, že pevnosť postojov v zásadných otázkach sa nedá oddeľovať od osobnej morálky.

Michal Lipnik mal väčšie i menšie nedostatky. Popri nepristrihnutých, takmer bujných vlasoch patrila k jeho menším nedostatkom aj výslovnosť. Bujné vlasy by sa dali pristrihnúť, no s výslovnosťou, znehodnocovanou pri tvorbe samohlások agresívnymi, svojím zázemím a pôvodom však priehľadnými pazvukmi, s artikuláciou, v ktorej nezodpovedala jazykovej norme ani prevažná časť spoluhlások a ktorá vzbudzovala pozornosť i dôslednou neprítomnosťou kvantity a dvojhlások, nuž s tým všetkým prežije Michal Lipnik pravdepodobne už celý zvyšok svojho života. Jeho nedostatky zmierňuje fakt, že sa venuje disciplíne, pre ktorú nie je jazyková čistota rozhodujúca a nevyhnutná. Predstaviteľom fakulty Lipnikova výslovnosť až tak uši neťahá. V oveľa väčšej miere ako on sa približujú jazykovej norme, vedia zachytiť povahu jeho najvýraznejších jazykových výkyvov, no vedomí si toho, že aj v ich reči a prejavoch môže ktosi z nežičlivcov vyhľadávať odchýlky od normy, stavajú do popredia iné hodnoty, než je hodnota jazykovej čistoty. Milšia im je Lipnikova vernosť ideálom, jeho pevné postoje a presvedčenie ako jazykový perfekcionizmus tých, ktorí navonok lojálni a kajúcni nikdy nedospeli názorovo tam, kam Lipnik. A jednako treba aj kvôli týmto ľuďom pokladať výraznosť jeho jazykových problémov za nedostatok, ktorý pri komplexnom zvažovaní prispeje – hoci len v menšej miere – k Lipnikovmu odchodu z fakulty. Vo väčšej miere sa o to pričiní jeho neohrabanosť, pomalosť v myslení, lineárnosť, výkyvy v primeranom správaní.

Aj iným sa stane, že sa občas verejne, pred tvárou fakulty opijú. Je však rozdiel, či sa niekto opije pri takých príležitostiach, akými sú oslavy Dňa učiteľov a Medzinárodného dňa žien, alebo v opitom stave diskutuje na vážne, pracovne zameranej schôdzi zamestnancov fakulty, zastúpenej aj vybranými študentmi, delegátmi z radov administratívneho a technického personálu, kompletným učiteľským zborom i hosťami z nadriadených orgánov.

Sprvu sa zdá, že je všetko v poriadku – oslovenie, úvod, nadýchnutie sa pred tým, kvôli čomu sa odhodlal diskutovať. Vzápätí sa však Lipnik začne krútiť okolo akéhosi zahanbujúco podradného problému, z ktorého sa nevie vymotať. Nejasnosť svojho vystúpenia vyvažuje kritickým nasadením, silou hlasu, výraznosťou gest i tým, že zrazu zakričí:

– Nekop ma, súdruh Andrejko!

Vtedy zasiahne aj predsedajúci.

– Nechaj ma dohovoriť, Juraj! – povie mu Lipnik.

Ján Andrejko sa už svojho kolegu kopnúť neodváži a pritom je čoraz zjavnejšie, že ak má tento aktív pokračovať a nadobudnúť opäť dôstojný ráz, pomôže iba energický zásah.

Až dekanovi sa podarí Michala Lipnika prerušiť. Vyzve ho, aby to, o čom chce ešte hovoriť, spracoval a odovzdal písomne.

Lipnik sa zháči, zaváha a v tej chvíli ho Andrejko pod náporom dekanovej autority, ktorá v ňom uvoľnila nahromadené rozhorčenie, stiahne, priam strhne na stoličku.

Nebolo veľa takých Lipnikových vystúpení, no stali sa pamätnými.

Necelé tri mesiace pred odchodom z fakulty kráča Michal Lipnik na brannom dni v tesilových šatách, zapáchajúcich pod pazuchami starým potom, stále sám. Pot ho sprevádza v každom oblečení. Možno i on zohral svoju úlohu v tom, že sa Lipnikovi blízki postavili do roly nekompromisných sudcov a využili jeho príhodu s poslucháčkou, ktorá nemala za sebou nijaké významnejšie zázemie, na vynesenie tvrdého, svojím spôsobom hraničného rozsudku.

Lipnik je v chôdzi zamyslený a zachmúrený, v teréne za mestom pôsobí tak, akoby nevedel, že k brannému dňu patrí radosť, zhovorčivosť, veselosť i vtip, akoby mu uniklo, že predstavitelia fakulty majú dobrú náladu a správajú sa inak ako v budove školy. Prehodia pár slov aj s tými, ktorým na chodbách fakulty sotva odpovedajú na pozdrav. Vyvoláva to dojem, že branný deň ich aspoň dočasne oslobodil od povinností, ktoré im nedovoľujú naplno vnímať okolie. Po tejto stránke pripomína branný deň výlet, uvoľnenie, regeneráciu. Prispieva k tomu svojimi vôňami, farbami a tvarmi aj kopcovitá krajina. V skutočnosti však branný deň nemá s výletom nič spoločné. Svedčia o tom i vyradené tesilové obleky. Možno si v nich ľahnúť na zem, hádzať granátom, strieľať zo vzduchovky, hrať prípadne aj futbal a pritom v nich nie je nič, čo by poukazovalo na akúsi turistickú bezstarostnosť a nezáväznosť. Tvarovo sa zhodujú s oblečením, v akom vysokoškolský učiteľ prednáša. Je to tak preto, že svojím významom patrí branný deň k najzávažnejším dňom v živote fakulty.

Tvár sa Lipnikovi vyjasní až potom, keď sa k nemu pripojí jeden z prodekanov. Dôverne ho osloví a začne hovoriť o profesorovi Fričovi. Lipnik by si vraj mal z neho brať príklad. Konkrétne z toho, ako Frič pri svojom veku kráča. I klobúk má pekný, vraví prodekan, hubertus, či čo je to. Iba pumpky mu chýbajú.

Z Friča si fakultná špička rada uťahuje. A branný deň je napriek svojej závažnosti na to ako stvorený, veď aj uťahovanie patrí do života, aj ono môže byť znakom pohody, sily a vitality.

Lipnik bol rád, že sa k nemu pripojil prodekan s dôverným oslovením, ktoré zaznelo v tichom prírodnom prostredí tak jasne, že to museli počuť viacerí. Nad Fričom však len hodil rukou. Nepochopil, že prodekan o ňom hovorí dobrosrdečne. Ani nie štyridsaťročný Michal Lipnik by ťažko uveril, že Frič, ten starý blázon, ktorému musel dekan zakázať chodiť do školy na bicykli, zostane na fakulte dlhšie než on.

Frič má stále dobrú pozíciu. Predstavitelia fakulty ho sem-tam usmernia, sem-tam mu niečo zakážu, no sú k nemu zhovievaví pre jeho ústupčivú povahu a grotesknosť.

Keby bol ktosi iný prišiel na branný deň v hubertuse, v osobito sformovanom a zdobenom zelenkavom klobúku, v bagančiach a s chlebníkom, posudzovalo by sa to akiste trocha ináč ako u profesora Friča. Medze zhovievavosti však platili aj pre neho. Pumpky, o ktorých hovoril v súlade s povahou branného dňa jeden z prodekanov, vhodné ako komponent rozmarnej poznámky a rozprávania, by ako naozajstná súčasť Fričovho oblečenia už neobstáli. Boli by nepochybne tým činiteľom, ktorý aj pri Fričovej osobitosti a akceptovateľnej komickosti presahuje mieru a v širšom význame a účinku celú akciu znevažuje.

Fričov poľovnícky výzor mohol Zachariáš objaviť i preto, že branný deň sa tentoraz uskutočnil v skoršom termíne, v čase, keď si najmä rána vyžadovali teplejšie oblečenie. Chlad v priebehu dňa pomaly ustupoval a okolo poludnia začalo už dosť intenzívne hriať slnko. Intenzívne, no nie tak, aby sa docent Firkner, tajomník katedry, musel pred ním chrániť klobúkom svojho vedúceho. Presun Fričovho klobúka na jeho hlavu treba pripísať alkoholu.

Od chvíle, čo terénne auto dopravilo do lokality Bínovec, cieľového bodu branného dňa, obložené žemle a čaj, začalo sa v kroví a na kraji lesa potajomky piť. Kdekto mal v bočnom vrecku montgomeráka alebo vetrovky skrytú neveľkú fľašku, fľašky na posilnenie a zahriatie nechýbali ani fakultnej špičke.

Kým u Friča na účinok pitia poukazoval vcelku iba presun klobúka, u Firknera sa popri tomto presune stopy alkoholu prejavovali aj v pohľade, mľaskaní a nie celkom koordinovaných pohyboch. Možno toho vypil viac alebo menej znesie.

Zachariáša prekvapilo, že Fričov klobúk sa na Firknerovu hlavu nielen zmestí, ale zdá sa pre ňu dokonca nadmerný, trocha priveľký. Iba preto mohol na nej pôsobiť ležérne a pijansky. Zachariáš vždy pokladal za dominantu Fričovho výzoru malú hlavu s veľkým nosom a výrazne modrými očami na dlhom, tenkom krku. Zrazu sa ukázalo, že to bol optický klam. Hlava nie je malá, to len tak pôsobí v takmer dvojmetrovej výške. A naopak. Firknerovu hlavu zväčšuje tvar líc, podbradok a zavalitá postava s krátkymi nohami. S klobúkom je Firkner krajší. Vyzerá v ňom tak, akoby mal hlavu posiatu takými istými svetlými a hustými kučerami, aké mu rastú na bokoch a v zadnej časti lebky. Bez klobúka upútava pozornosť jeho lysé temeno. Na rozdiel od Lipnika má Firkner svoje kučery decentne pristrihnuté. Aj s holou hlavou však pôsobí obstojne, lepšie ako Lipnik. Jeho prednosťou sú zuby, nos a oči. Na dekanáte to má dobré. I on je oblečený v tesilových šatách, obutý v poltopánkach.

Vedúci činitelia fakulty, ktorí mali spočiatku oči všade a vnášali do branného dňa vzpruhu, prvky dobrej nálady a elánu, neboli na spiatočnej ceste už takí vitálni. V nohách mali dlhú chôdzu a fyzický výkon odlišný od práce v záhradkách, zapíjanej pivom, prerušovanej oddychom, polospánkom, jedením klobásy, slaniny, vlastnej zeleniny a ovocia. Boli unavení, ponorení do seba. Čerstvý vzduch, alkohol a chôdza urobili svoje, svoje urobili aj nepohodlné, obtiahnuté tesilové obleky, slnko a pot. Sem-tam sa dostavilo pálenie záhy, hlásili sa kĺby, svaly. Hoci sa branný deň vydaril a akási skupinka poslucháčov zaspievala pochodovú pieseň, vedúcich činiteľov to neprebralo. Len s vypätím vôle kvitovali spev cítiac, že budú aspoň týždeň dolámaní. Docent Giba sa priznal, že si takto oblečený, veď hral chvíľu s poslucháčmi aj futbal, ľahne ešte pred sprchovaním v kuchyni na pohovku, a prv než naráta do troch, zaspí. Ktosi povedal vtip. Predstavitelia fakulty sa s námahou, zdvorilo pousmiali.

Zdá sa, že profesor Frič bol na tom dosť dobre, už si dal klobúk na hlavu. Hubertus mal rozopnutý. V Bínovci si vyzul baganče, dal dole podkolienky a chvíľu si močil nohy v potoku. Možno si to okrem Firknera, Zachariáša a iných účastníkov branného dňa všimol aj ktosi z vedenia, a ak nie, ľahko sa môže stať, že o tomto čudáckom a svojím spôsobom i nedôstojnom konaní bude ktosi vedenie informovať. Lenže Fričovi sa aj tak nič nestane, s podobnými výstrelkami sa uňho ráta. Je nekonfliktný, lojálny, katedra mu beží dobre, písomný styk medzi ňou a vedením funguje.

A jednako budú niektorí z tých, čo patria do fakultnej špičky, uvažovať, že na miesto vedúceho by sa lepšie hodil Firkner. Docent. Doktor filozofie. Kandidát vied. Všetky kvalifikačné tituly si spravil v termíne. Načas! Na vedúceho katedry by to stačilo, ani profesúru mu netreba vydupávať. Navyše je aj on dobrej povahy. Nikdy nezaváhal. Nepoblúdil, nedral sa v čase skúšok dopredu. Je trocha tichý a mierny. Robí za druhých.

Firkner sa jednostaj krúti okolo Friča, akoby si bol povedal, že popri účinkovaní vo funkcii vysokoškolského učiteľa bude účinkovať aj vo funkcii Fričovej pravej ruky. Na rozdiel od Zachariáša sa nevyhýba administratívnym prácam. Túto jeho vlastnosť má Zachariáš rád. Túto jeho vlastnosť si obľúbil i profesor Frič. Vďaka Firknerovi nemusí na chodbe alebo v miestnosti sekretariátu rozdávať toľko administratívnych úloh, koľko by ich musel rozdať bez neho. Niekedy Firknera hlasno poľutuje, aby v tých, čo jeho ľútosť začujú, prebudil svedomie. On však vraví, že ľutovať ho netreba, lebo administratívnu prácu má rád a váži si ju. Bez nej by o nás ani nevedeli! Či robíme, alebo hlivieme!

Svojou každodennou prítomnosťou na fakulte Firkner nevdojak upozorňuje Friča na tých, ktorí sú tam iba vtedy, keď majú vyučovanie, konzultácie alebo nejaké iné povinnosti. I Zachariáš patrí medzi nich. Preto sa musí občas ukázať na katedre aj vtedy, keď tam nemá čo robiť. Ukazuje sa tak, aby si ho Frič všimol, no nemohol mu dať nijakú administratívnu úlohu. Napriek tomu sa správ a iných úradných textov napíše dosť aj on. Frič, ktorý – ktovie prečo – nikdy nenavštevuje kabinety, mu ich prideľuje najmä na zasadnutiach katedry.

Firkner sa zdržiava na fakulte od rána do šestnástej hodiny. Výrazne sa tak odlišuje od tých, ktorým nevyhovuje ani to, aby na svojom pracovisku trávili aspoň dopoludnia. Často opakované príkazy o doobedňajšej prítomnosti chvíľu dodržiavajú; týždeň-dva pobudnú na fakulte od ôsmej do dvanástej a potom sa vrátia k starým zvyklostiam – svoj pobyt na pracovisku obmedzia len na čas vyučovania, konzultácií, schôdzí, školení, akcií, záujmovej činnosti a občasných príchodov, ktorými chcú predstierať súlad svojho konania s dekanovým prípisom o dochádzke. Jeho naozajstné, faktické plnenie pokladajú za stratu času.

Docent Firkner chodí na fakultu z vlastnej vôle, bez vonkajšieho nátlaku. Posedí si tu, poprechádza sa, ponaťahuje, prečíta si noviny a poštu, schuti sa vyrozpráva, telefonuje na všetky možné strany, začuduje sa nad nejakou maličkosťou, v bufete si zadesiatuje, teší sa na obed. Zje dvojnásobnú porciu polievky, hlavné jedlo, načerpá si a vypije tri dávky čaju alebo kávy z melty, ktorá je k dispozícii v takom istom samoobslužnom zariadení ako čaj. Dá si do vrecka štyri chlebíky, tri vezme domov, jeden skonzumuje na pracovisku – po kúskoch a z dlhej chvíle, tak, akoby žul žuvačku. Trocha si v kabinete zdriemne, opäť sa čomusi začuduje a začne zháňať a dávať dokopy podklady na administratívne správy. Podklady si berie domov. Časť z nich si zaobstaral už dopoludnia, po tom, čo dostal od Friča tri objednávky. Pozrie na materiál, pošpekuluje, ako sa do toho pustiť. Svojím zaujatím, škrabkaním sa po hlave, ale aj rutinným sebavedomím, zračiacim sa v tvári, pripomína údržbára, ktorý uvažuje, ako čo najlepšie urobiť elektrické vedenie alebo odkiaľ začať opravu chladničky. Premýšľajúc, či nenarazí na nejaké úskalie a či mu nič nechýba, sa ponáša na opravára, ktorý si robí v hlave náčrt postupu a pritom skúma, či má v kabele všetko potrebné náčinie. V takých chvíľach si na znak spokojnosti zakaždým slabulinko, takmer nečujne popiskuje. Keď si dá všetko do tašky, môže aj poobede navštevovať kancelárie, prípadne – ak tam niekoho nájde – i kabinety. Kabinety navštevuje spravidla predpoludním. Najmä v období, keď dekan dôrazným písomným nariadením pripomína povinnosť učiteľa zdržiavať sa v pracovných dňoch na fakulte od ôsmej do dvanástej. Vojde do kabinetu pre tri osoby. Ak nik nechýba, veď niekto môže v tom čase učiť, byť na WC, v knižnici, v bufete a v iných priestoroch a zariadeniach, sadne si na štvrtú stoličku. Začne rozprávať. Rozpráva ľahko a pomaly bez ohľadu na to, či sú v kabinete tri alebo dve osoby. Ľahko a pomaly rozpráva i jednej osobe.

Ľahkosť jeho vyjadrovania pochádza z toho, že svoje rozprávanie minimálne zaťažuje témou, že vie tému bez zjavného zámeru utajiť. Je to zvláštny sklon a nadanie. Ťažko sa na takú reč sústrediť, no Firknerovi to nik nepovie. Nik ho neupozorní ani na to, že vyrušuje. Tí, čo majú v kabinete svoje miesto, sa napokon vyrušujú sami, hoci si tisíc ráz sľúbia, že budú ticho pracovať. Keď sa im to už ako-tak darí, zazvoní telefón alebo ktosi zaklope. Študent, prípadne kolega z iného kabinetu, a ak sa nikto nenájde, nastupuje Firkner so svojím umením zatajiť tému. S nadaním produkovať slová bez konkrétnejších významových čŕt a spojív sa mu ľahko koncipujú administratívne správy. Ťažšie je tieto správy čítať alebo prísť na to, o čom Firkner hovorí. Osoby v kabinetoch sa zo slušnosti pretvarujú. Sem-tam prikývnu, sem-tam zahmkajú alebo v predstieranom prekvapení zmraštia tvár. Nechcú narušiť zdanie komunikačného kontaktu. Trocha si oddýchnu len v tých chvíľach, keď pod vplyvom nejakého praktického, konkrétneho podnetu hovorí Firkner zrozumiteľne.

Jeho počínanie, príčinlivosť a nejasné formulácie pri vypracúvaní úradných dokumentov vyvolávajú otázku o čitateľskom dosahu a využití administratívnych materiálov. Tieto písomnosti obiehajú po známych kanáloch v útrobách fakulty a najdôležitejší je pri nich podľa všetkého akt odovzdávania a prijímania. V prípade potreby by mali poslúžiť ako dôkaz, že sa niečo uskutočnilo, že sa na katedrách v rozličných oblastiach pracuje, vyvíja iniciatíva a plnia požadované úlohy. Sféra iniciatívy, ktorá sa Firknerovi štylizuje rovnako dobre ako sféra bilancovania, má svoje hlavné zastúpenie v žánri programov a plánov.

Keby si niekto dôkladne prečítal Firknerove administratívne texty, zistil by, že sú po pravopisnej, lexikálnej, tvaroslovnej, ba i syntaktickej stránke nenapadnuteľné. Ani dôkladná lektúra však neumožní jasnejšie odhaliť podobu zamlčanej témy. Adresát Firknerových textov k nim s takýmto nasadením napokon nepristupuje. Majú peknú úpravu, sú vzorne, bez preklepov napísané. Už to vzbudzuje dôveru. A ten, čo sa v precízne napísanom texte jazykovedca nedopátra témy, uprednostní pred namáhavým hľadaním predpoklad, že je všetko v poriadku. Podobné boli i Firknerove kvalifikačné texty. Aj v doktorskej, kandidátskej a habilitačnej práci sa mu ľahko, akoby mimochodom, bez zvláštneho úsilia a zámeru podarilo zminimalizovať tému. Poukazoval na ňu najmä názov. Autori posudkov v ňom mali pevnú orientáciu. Pri tvorbe svojich textov museli vyťažiť z minima maximum, prejaviť vysokú mieru tušenia a schopnosť skombinovať fantáziu s tým typom všeobecných konštatovaní, ktoré zodpovedajú povahe oponentského posudku.

Dve Firknerove kvalifikačné práce vyšli ako samostatné vedecké publikácie monografického charakteru v obvodnom osvetovom stredisku. Boli brožované a ako nepredajné sa nedostali ani do knižnej distribúcie. Katedra ich poskytovala na rozličné účely, zvyčajne ako jednu z cien v prvom kole študentskej vedeckej odbornej činnosti, ako odmenu za účasť na rozličných podujatiach, ako uznanie za získanie popredného miesta v kolektívne organizovanej súťaži v umeleckom prednese poézie a prózy. Firknerove kvalifikačné práce sa dostávali do rúk odmenených nezriedka spolu s čestným uznaním, ktorého formulár vyplnil svojím kaligrafickým rukopisom sám Firkner.

Utajenosťou témy si vytvoril dobré meno aj medzi vedúcimi činiteľmi fakulty. To, že jeho vedeckovýskumným a načas urobeným kvalifikačným prácam nerozumeli, v nich vzbudzovalo úctu a pocit, ktorý človeka núti hľadať chybu v sebe. Takýto nepríjemný pocit potlačili tým, že svoju komunikačnú bezmocnosť pripísali odlišnej špecializácii, v ktorej ich blízky, pracovitý, skromný človek dosiahol vysokú úroveň.

Aj po tejto stránke by Firkner obstál ako vedúci katedry. A v mnohom inom je lepší než Frič. Niektorým predstaviteľom fakulty však bolo Friča ľúto, nemohli len tak ľahko zabudnúť – a aj v tom je pevnosť a vedomie správnosti –, že sa pričinil o ich kvalifikačný rast.

S Firknerom sa navyše spája jeden problém. Slabina, ktorej sa napriek pozitívnym výsledkom pri všetkých hodnoteniach nemožno zbaviť. Je to jeho staromládenectvo. Nuž čudné by bolo, keby na tej či onej úrovni reprezentoval fakultu človek, ktorý zostal v takom veku slobodný. Docent! Doktor! Kandidát vied! Prečo sa, dofrasa, neoženil? Vyvoláva to homosexuálne súvislosti, pocit abnormality alebo – a to je zo všetkého najhoršie – hrozivý dojem, že ho ako tajného duchovného drží v šachu celibát. Proti tomu hovoria jeho pevné, jednoznačne deklarované svetonázorové postoje. No zakaždým, keď sa podarí zosúladiť oslavy Dňa učiteľov s Veľkým piatkom, bude patriť k tým, u ktorých si treba všímať, ako sa pri slávnostnej večeri správajú k mäsu, s akým výrazom v tvári pristupujú k šunkovej pene, k pečeňovým haluškám v polievke a čo robia ich oči pri vyprážanom bravčovom rezni. Takéto oslavy Dňa učiteľov dovoľujú väčšiu mieru uvoľnenia než Medzinárodný deň žien. Na rozdiel od ženského sviatku by tu u vytypovaných pedagógov obstála aj výstrednejšia opitosť ako svojské potvrdenie slovami preukazovanej svetonázorovej orientácie, ako živelný prejav toho, že sa vysokoškolský učiteľ zbavil nánosu svojej minulosti, rodinného prostredia a konzervatívnej výchovy. Ťažkosť spočívala v tom, že nikto z podozrivých, ani docent Firkner sa neopil tak, ako sa opili niektorí svetonázorovo nespochybniteľní, spoľahliví jednotlivci.

Problémy boli najmä s prodekanom Barnášom, ktorý v opitom stave pravidelne prechádzal etapami clivoty a agresivity. Na jednom z Dní učiteľov si vynútil, aby mohol s kapelou z patronátnej vojenskej posádky zaspievať baladickú pieseň Zoťali brezu. Hudobne zdatná kapela sa tomu do poslednej chvíle bránila, no napokon rezignovala. Začala hrať baladu a nechala Barnáša sólovo spievať. Uprostred druhej slohy sa prodekan rozplakal. Asi o hodinu nato už tresol päsťou po stole a začal vystrájať. Hovorilo sa o ňom, že po akejsi pracovnej ceste sa do krvi pobil so šoférom. Najprv šoféra požiadal, aby mu umožnil ešte predtým, ako ho po preflámovanej noci zavezie domov, dať sa v jeho garsónke do poriadku, a potom, keď vypil dve či tri vodky, zareagoval na šoférovu pohostinnosť a zle začutú poznámku tým, že ho udrel päsťou do tváre. Šofér mu nezostal nič dlžný, chvíľu sa bili a potom prodekana vyhodil na ulicu. Domov musel ísť pešo.

Firknerovi by sa nič také nemohlo stať. Jeho podnapitosť, ktorá nikdy neprerástla do štádia opitosti, býva tichá a nenápadná. Fričov klobúk na jeho hlave, táto chvíľková neprístojnosť počas branného dňa, je vo Firknerovom prípade čosi výnimočné, podnietené akiste želaním a autoritou vedúceho katedry. Docent Firkner je vážny človek. Badať to v jeho administratívnych a kvalifikačných textoch i v netematickom, no seriózne zameranom rozprávaní. Vo Firknerovom prejave nemožno nikdy zachytiť nábeh na ohováranie, sklon ku klebetám a rozprávaniu za chrbtom, ktoré na fakulte bujnelo najmä v obdobiach prísne nariadenej a kontrolovanej dochádzky. Povinný pobyt v rušnom prostredí, neschopnosť učiteľov sústrediť sa na to, čo si rozpracovali doma a priniesli so sebou do kabinetov, hanblivosť zabraňujúca odhaliť pred uštipačnými svedkami detaily a osobitosti svojej metódy, to všetko viedlo k situácii, že namiesto práce sa na katedrách väčšinou debatovalo. V uzavretých priestoroch školskej budovy sa pritom zvyčajne nepretriasali vážne a nebezpečné problémy, ale problémy nezáväzné a ľahtikárske. Najobľúbenejším a najčastejším objektom debát sa stali neprítomné osoby a na nich najmä to, čo by za iných okolností nevyvolávalo priveľkú pozornosť a túžbu po rozprávaní.

Tak docent Bót si už dávnejšie všimol, že jeho spoločník v kabinete, mimoriadny profesor Ján Augustín, sa po každom jedle venuje svojim zubom, no až pri jednom z období povinnej dochádzky začal o tom rozprávať. Zje trocha ovocia alebo nejaké keksy a už je pri umývadle. Vyberie si časť chrupu, a keď si najprv dôkladne prepláchne zuby, čo mu zostali v ústach, pustí sa do zubov, ktoré drží v ruke. Celá táto činnosť neprebieha ticho, ale ju sprevádzajú hlučné zvuky. Pri preplachovaní úst pracuje Augustín s vodou tak, že vzniká efekt pripomínajúci kloktanie pri angíne. Ešte šťastie, že umývadlo je pri dverách. Prednou časťou chodidla ich pridržiava, aby ho neprekvapila nejaká poslucháčka v situácii, keď má časť zubov v ruke a časť v ústach.

Bót však nezostal v zverejňovaní toho, čo sa odohrávalo za dverami kabinetu, osihotený. On sám sa stal predmetom Augustínovho rozprávania. Vraj sa ho kolega Bót z ničoho nič spýtal, či mu nebude prekážať, ak si vyzlečie nohavice. Nuž ďakujem pekne, stŕpol Augustín a v tej chvíli nemohol vydať zo seba ani slovo. Dajte si, ak chcete, tie svoje nohavice dole, povedal, len čo sa spamätal. Prosím! Ale ja idem zatiaľ do bufetu. A naozaj. Bót v dňoch, v ktorých pršalo, chodieval na fakultu v nohaviciach do dažďa, a keď bol v kabinete sám, prezliekal sa do čistých nohavíc. Stalo sa mu to, krytému otvorenými dverami šatníka, dva alebo tri razy aj v Augustínovej prítomnosti. Takéto rozprávania sa rýchlo šírili a kedy-tedy sa o nich dozvedeli i postihnutí. Tak to bolo aj v Bótovom prípade. Nohavice už nemohol zaprieť, no bránil sa tým, že nikdy nehovoril Augustínovi o vyzlečení, iba o prezlečení. Títo dvaja kolegovia sa vlastne navzájom zosmiešňovali pre svoj nevšedný vzťah k čistote. Kým Ján Augustín bol čistotný najmä v oblasti úst, Rudolf Bót si potrpel na čistotu nohavíc a topánok. Pravda, iba vtedy, keď bol v období abstinencie. Len čo sa vrátil k pitiu, hneď to bolo badať na jeho nohaviciach a topánkach.

Firkner by nikdy o Augustínových zuboch a Bótových nohaviciach nerozprával. Pôsobí tak, že sa na podobné reči nevie ani sústrediť. Namiesto toho, aby na ne nejako zareagoval, začne hneď po ich vypočutí rozvíjať svoje odťažité, vážne zamerané rozprávanie. V jasných, významovo zrozumiteľných chvíľach svojho hovorenia odvedie zas pozornosť na to, čo si iní vôbec nevšimnú. Pozastaví sa nad tým, že Márii Bubínovej, odbornej asistentke na katedre pedagogiky a psychológie, chýba v tohoročnom fakultnom bulletine dĺžeň na i. Už ju na to aj upozornil. Ona sama chybu vo svojom priezvisku prehliadla. Možno si doktorka Bubínová, táto tridsaťosemročná slobodná matka, myslela, že pozornosť k jej priezvisku je zo strany Firknera prejavom svojrázneho dvorenia, ba priam náznakom akéhosi, azda i seriózneho záujmu. Nebolo to tak. Firknerovi šlo len a len o dĺžeň.

Adama Zachariáša také veci ako Augustínove zuby a Bótove nohavice zaujímali. Zaujímalo ho aj Firknerovo dôkladné sledovanie fakultných bulletinov.

Vychádzali každý rok v septembri a väčšina textov sa v nich doslova opakovala. Zmeny sa dotýkali zvyčajne len zoznamu učiteľov a zamestnancov. K niektorým priezviskám pribudli tituly, iné ohlášali uzavretie manželstva a zasa iné príchod nového člena katedry. Zo zoznamov vypadli mená tých, ktorí zmenili zamestnanie, predčasne zomreli, odišli do dôchodku alebo museli proti svojej vôli opustiť fakultu. K nim popri Lipnikovi pribudol v novom školskom roku i Zachariáš, lebo až s odstupom času vysvitlo, že v kritických rokoch účinkoval v rozhlasovom vysielaní, ktoré člen hodnotiacej komisie docent Bartoš označil za podvratné a nepriateľské. V tom okamihu si Zachariáš uvedomil, že fakulta je preňho už stratená. Musel si hľadať nové zamestnanie. Jeho bývalý sused Imrich Dúdor mu pomohol dostať sa do divadla.

Koniec ukážky