Michaela Rosová

Hlava nehlava

2009

Elektronická kniha

1:01

Dana neotvorí dvere

Stoja tam, stále. Nie aby odišli, veď vidia, že neotváram, tak čo sa nezoberú a nejdú si po svojich, dopekla, celý dom už musí byť na nohách, to si zasa potom dačo vypočujem. Ešte chvíľu budú vyzváňať a susedin pes sa už dočista rozleje na kolomaž. Zvonček, do toho brechanie, dobre, vydržím, dám si čaj, nie, nedám si čaj, mohli by začuť syčanie vriacej vody, a vôbec, aj dlaždice pukajú, mala by som sa prestať hýbať, dobre, prestanem, hlavne nech už zmiznú od tých prekliatych dverí. Nedeľné ráno, hádam sa nebudem rozčuľovať. Viem, včera sme sa dohodli, na deviatu, mala som prísť, neprišla som, včera bolo včera, a oni nie aby to nechali plávať, namiesto toho sa sem dotrepú a vyzváňajú odušu. Nie som hluchá, už sa mohli dovtípiť – neotváram, pretože nechcem otvoriť. Aha, prestali. Keď sa prikradnem tadeto, popri stene, tu predsa dlaždičky pukať nebudú, tu je to nevychodené, takto, pomaly, opatrne – áááále, sú tam, obaja, Miške sa nedivím ani trochu, ale prečo Samo, prečo Samko prišiel po mňa, azda ho poslali, sám by predsa nešiel, a čo ja môžem vedieť, veď toľkokrát už vravel, že sa nehnevá, ale práve že to toľkokrát opakoval, určite sa hnevá, určite. Tak rada by som... Nie tak, nie takto, otvoriť, červenať sa, poškrabať sa na hlave, nie z potreby, len prosto z rozpakov, a načať konverzáciu, v rámci bezpečných tém, čiže od počasia po babku, úplne inak by to muselo byť, trebárs sa prizerať, ako večerajú, doma, sedeli by za stolom obaja, mama pri dreze, nakladá do tanierov, keby nevedeli, že ich vidím, takto, jedine takto, stačilo by mi, už aj to mi je dosť, že sú tu, na druhej strane, skrútení v okienku, v priezore, veľké hlavy, malé telá, len keby nezvonili, keby iba stáli, nech si ich pozriem, akí sú, akí stále rovnakí. Obracajú sa chrbtom, asi pôjdu. Nechoďte. Miška má tuším nový kabátik, tento si na nej nepamätám. Aká je drobná, oproti Samovi. Na štrnásť rokov akurát, možno už ani neporastie, a dobre by bolo, veľké ženy sú nanič, nanajvýš tak na volejbal, lenže čo s volejbalom.

Pukla dlaždička. To už nemôžu počuť. Našťastie. Či nanešťastie? Presúvam sa do kuchyne, na balkón nevyleziem, ale vykúkam, kde je auto, nikde, a čo by som ešte nechcela, akurát ten chlapík, v dome oproti, zase tam stojí, stále na balkóne, stále s cigaretou, čo nezalezie do tepla, aj keď – že práve ja vravím, dobre tak, kde by som bola bez neho, uškrniem sa, možno ma vidí, možno je to pán té alebo hocijaký iný pán, čo sa zázračne zjaví vždy, keď ho človek potrebuje; pukla dlaždička, zase, pripomínajú sa, vynucujú pozornosť. Každú jednu sem položil otec, každú jednu obracal v rukách, aj lišty medzi ne vkladal on, celú dlážku urobil sám, aj ju sám nalakoval, mohli sme na to najať robotníkov, ale on že nie, kdeže, načo, a ja tomu rozumiem, ako dobre mu asi padlo vyhrabať sa na chvíľu z kníh a venovať sa jednoduchej, fyzicky namáhavej robote, nad ktorou netreba premýšľať a ktorej výsledky sú jasné a ľahko zmerateľné. Na tejto dlážke sa vtedy natiahol. My so Samom sme ešte boli decká a Miška možno ešte vôbec nebola, otec sa priotrávil hubami, čo si sám v neochvejnom nadšení natrhal v lese za mestom, priotrávil sa a zložil sa v kuchyni, aký dlhý, taký široký, siahal cez celých deväť dlaždičiek, my sme rátali, lebo sme sotva rozumeli, či sa deje dačo zlé, akurát mama vyzerala, že ju jeho geometrické rozloženie nezaujíma, telefonovala a otca si odviezli. Prečistili mu žalúdok a rýchlo nám ho vrátili. O mnoho rokov neskôr sme ho tu s jeho dokonalou dlážkou beztak nechali samého. Vymysleli sme si nový domov, na opačnom konci, na druhej strane rieky, a jeho to azda až tak nebolelo, knihy sme mu predsa nevzali. Teraz je v Kolíne. Dlho a naveky, asi. Zobral si Nemku. Určite si ju zobral kvôli jazyku, nie kvôli nej. Kto už by sa ináč ženil so stvorením, čo sa volá Erika. Hnusné meno. Pracuje niekde v knižnici. Kde inde by sa on mohol zdržiavať. Čím väčšia, tým lepšia. Ktovie, ako mu bolo tu, pár mesiacov medzi naším a jeho odchodom, tri izby, priveľa na jedného človeka, otec, duchom vždy prítomný len napoly, to bezpochyby vnímal inakšie, ja tú štedrú prázdnotu priestoru vytrvalo klamem zapnutým rádiom, ale ani to nie vždy chce fungovať. Sama som si na vine, mea culpa[1], povedal by Samo, áno, mea maxima, nielen za toto, ale za všetko;

tu zotrvávam a nemôžem ísť s nimi na ten hlúpy rodinný dušičkovský výlet k babke, dať sa natlačiť obedom o troch chodoch a preskákať lieskovský cintorín, nemôžem, hoci som to včera mame do telefónu opakovane sľubovala, v presvedčení, že tomu ani ona sama neverí, že si to len tak navzájom tvrdíme, fantazírujeme. To nemohol byť jej nápad, dodatočne sa ma pokúsiť vyduriť z príbytku, ani Samov, tak to asi Miška, malá Miška. Jej nič nezazlievam. Nikomu nič nezazlievam – tu zotrvávam a nemôžem – po tom, čo som urobila, nechcem liezť nikomu na oči, áno, nechtiac, nechtiac, tak často mi to nalievali do uší, že som sama začala pochybovať. Pravdy sa už nikto nedopátra. Bledne to. Podaromnici si dokola predstavujem, akým smerom sa všetko mohlo uberať, keby nie tej a tej veci, a predsa to robím, koniec koncov, k čomu inému sa tu môžem utiekať, tu, kam. Za nimi nemôžem, to by som nezvládla, z tejto nory vystrčím nos len v krajných prípadoch, ešte tak kvôli tomu psovi, susedkinmu, ešte aj tomu občas div črevá neroztrhne, čo sa ja neviem odhodlať, ale za túto občasnú výpomoc sa mi dostáva výhodnej protislužby, milá teta, hluchaňa, často spolu so svojimi nákupmi vybaví aj moje, a ani málo mi to nie je hlúpe, že postaršiu pani zaťažujem. Z ľudí mám strach. Už je to celkom v poriadku, bolo aj horšie, ten prvý a chvalabohu zároveň aj posledný rok vysokej školy, vskutku predpeklie. Sprvu sa tomu dalo rozumieť, sama som si koledovala, ľudia ma začínali nudiť po piatich minútach rozhovoru, bola to taká čudná hra, skúšať, kde sú hranice, zistiť a prekročiť aspoň o centimeter, nedali sa odbiť, prichádzali ku vchodu, pod okná, pískali, volali, kričali, každú chvíľu niekto, nechápali, bez slova som navíjala okolo prsta, len tak, pohľadom, neskôr ani nie zámerne, nechápali, prečo sa potom všetko končí v tichu. Priskoro som rozdala dotyky a začala sa báť, všetkého, prejsť po ulici, každý zízal, ani čoby ma mal prečítanú. Už som nič nechcela, doma bol Samo, dalo sa bezstarostne vystrájať, smiať sa alebo chápavo stíchnuť. Samo, moja krv, istota, že aj on na mňa hľadí takto prosto. Bolo mi načim vydržať, pre školu, aj som vydržala, čosi mi však bolo vrátené;

odbíjala druhá popolnočná. V Kavárně u Švandů[2] šesť nôh. Moje a Ankove, proti sebe, niekde mimo čašníčka, na tých svojich dvoch kozľacích. Ja som dohovorila: dixi. Anko: za tři vteřiny ti vrazim. Splašené sťahy srdcového svalu rátajú miesto nás: prvá, druhá – nebo ne, za tři minuty. Celé tri minúty mám. A že budú dlhé;

moja hlava pootočená, lebo o ňu ide, o hlavu, o tvár, moju; po pravej ruke sklo, za ním Alfa pasáž, sprisahane pustá, na druhej strane výklad, ďalšie sklo, o ktoré sa mi zlomí pohľad, tam sme totiž my, vidno naše nohy proti sebe zastavené, plochu stola ako čiernu čiaru po stranách zakončenú ním a mnou. Až dnes mi dodatočne napadá, že som do toho stlačeného vzduchu medzi nami mohla vkliniť nejaké to slovo. Našlo by sa? Tá hlúpa večnosť násobená tromi mohla stačiť. Lížem očami tú tabuľu, ten skopírovaný obraz o nás, nič, dixi, čakám na tmavú šmuhu, čo rozotrie prázdno nad čiarou stola, smerom k mojej tvári, čo sa zastaví až na nej a o ňu ma pripraví. Ciferník.

Anko: nebo až vyjdem ven, rači.

Božské rozhodnutia. O mne bezo mňa. Než bych si dala řezat malíček, to dám radši rovnou na špalek hlavu[3], povedala Albertine. Potom umrela. A ja si v nej doma listujem a smejem sa, schuti. Súhlasím, tiež si myslím – lenže tvoja vina, drahý, pidlikáš to po článkoch, a naraz, naraz nevieš?

Sedím, čakám. Tiež hrdinstvo.

Cupot kozľacích nôžok, cudzia ruka čistí ten deliaci priestor od ostatných vecí. Poháre, víno, márnomyseľne rozkvapkané do súhvezdí. Hotovo. Odchod.

Vonku kľukatá cesta, cesta úniková, motám sa, svetluška, čo ak si to zaslúžim, po tom, čo som hovorila – ale kto má právo – sa nepýtal, či si o tom náhodou nemyslím niečo iné; moje kľučkovanie, naprázdno, moja hlava sklonená. Päsť. Raz, dva. Chodník sa mi spod nôh vyroloval niekam nadol, Anko opačným smerom – myslím, ja už som sa neotáčala.

Kroky. Je to jednoduché – kroky, dlaň len tak zľahka opretá o nos, prúd krvi prepletajúci sa pomedzi prsty, smiech, podozrivý hlasný, smutný smiech. Zavrela som sa v sprche a tá teplá voda mi robila plač, lebo ja som sa smiala, doteraz sa smejem, za mňa plačú iné vody, iné mi lezú do oka a z oka nadol – je to jednoduché; takéto víťazstvo, najkrajšie zo všetkých, Pyrrhovo, moje, v súlade s tou jeho večnou otázkou: kto je obeť? Moje reči, hlúpe, drzé a nonšalantne kruté, potom – dohovorila som: dixi[4], potom ten úplne zbytočne darovaný čas – pretože to on nevedel, kam z konopí. Krv mi kútikom úst steká medzi pery; smejem sa;

Na druhý deň jeho správa – chtěl jsem se tě dotknout a zkoušel jsem jak? a kde a odkud teče krev, jo? ahoj. Tak veru, ahoj. Rozprávala som mu o tých hrách, o nude z ľudí, že ich vodím za nos a hádžem hrach na stenu a neviem sa vpratať do kože, potiaľ to samozrejme bolo úplne v poriadku, to robí každý, to robí každá, azda až tie detaily záhybov kostnatého, už nie detského, ešte nie ženského tela, to bolo príliš, azda ten výraz, gazelia šija, taký banálny, to bolo príliš, alebo môj naoko bezstarostný smiech, mnohovravné gesto, alebo možno on mal práve voľajaký ťažký deň a potreboval – čo už, že som bola poruke. To ma definitívne utvrdilo v presvedčení, že otec veru dobre vedel, čo robí, keď svoje kontakty a priateľstvá obmedzil na postavičky z kníh, aj že sa odpratal do ďalekých končín, vo chvíľach intímnych zblížení sledovať lingvistické nuansy v Erikiných výkrikoch. Bolo treba vydržať, posledných pár týždňov, a vydržala som. Škola mi beztak na nič nie je, pre moje rozšafné súvetia s citom zakomponované do propagačných materiálov či inteligentné slovné hračky v sloganoch zatiaľ zamestnávateľ neprejavuje zvláštne pochopenie, o nadšení ani nehovoriac. Bolo by možné prekladať a nemusieť pri tom opúšťať byt, vskutku lákavá predstava, ale tak ďaleko som ešte nedošla. Hovorím si, že sa len rozhliadam. Vyhovoriť sa dá na všeličo. Navyše som tým predsa značne obmedzená, kto už sa dnes roznežní pre pekné slovo, romantika súčasnosti tkvie v pospájaných obvodoch, pokiaľ teda je možné obvody pospájať, ja som tá posledná, čo sa v tom vyzná. To je rodinné prekliatie, u malej Mišky dosiaľ nevykryštalizované, ale ani tá sa tomu nevyhne. Mama sa odjakživa chválila tým, že už v prvej triede mala najlepšiu slohovú prácu z triedy. Mali vraj písať o svojich rodičoch, a kým všetci ostatní začali slovami moja mamka..., ona zvolila kreatívnejší začiatok – je sobota večer a moja mama štopká moje deravé pančušky... Zrejme tento úspech pochopila trochu zvráteným spôsobom, keďže neskôr vyštudovala za učiteľku, čo jej prípadný talent muselo zákonite udusiť. Tak či tak ju po svadbe postupne zatienil otec. Dodnes nemám jasno, v čom presne spočíva v jeho práca, stačí mi však, že úzko súvisí s nemeckou literatúrou. Také mne nechutí. Ak už siahnem po niečom pôvodne nemeckom, skôr ma motivuje myšlienka naňho. Alebo preto, že mi je v tej chvíli viac-menej ľahostajné, kým alebo čím zaľudním svoju dobrovoľnú samotu.

Na čaj som zabudla.

Už sú určite tam, babka sa pýta na mňa a mama ovládne akékoľvek prejavy nevôle a milosrdne zaklame niečo o mojom zdravotnom stave. Zájdem tam sama. Budúci týždeň. Alebo hneď zajtra, aj zajtra sa dá. Autobusom. Z cestovania mám tiež mierne chorobné stavy, ale kvôli babke som odhodlaná pozbierať odvahu.

Takto zrazu voľná nedeľa, čo s ňou. Keby tam aspoň ostal ten obraz, obrázok, Samo s Miškou v priezore, spravila by som si čaj, popíjala a dívala sa. Fotky sú nanič, fotky ma nezaujímajú. Mám tu vlastne, ak teda náhodou niekde neostali dajaké po otcovi, iba tú jednu, na ktorú je mi zas zaťažko pozerať, takže je v rámiku zasunutá naopak, vidno len bielu stranu s tromi svetlosivými diagonálnymi prúžkami. Ale aj na to sa dá dívať, podnecuje fantáziu. V podstate by som to mohla vystavovať ako avantgardné umenie, Samo nás nechce, Samo sa od nás odvracia, tak by sa to mohlo volať. Šibeničný humor. A veď to ja som ho odvrátila.

[1]bibl. lat. moja vina, moja preveľká (najväčšia) vina

[2]kaviareň v Brne, v pasáži Alfa

[3]voľný citát z Hledání ztraceného času od M. Prousta (p. Jiří Pechar, Odeon, Praha 1979, časť V., str. 347)

[4]lat. „povedal som“

2:01

Samo a všetci svätí. Hlava

Vo vlaku som zjedol dve z troch jabĺk, čo som pri rannom náhlivom odchode z izby ešte stihol hodiť do batoha. Boli Rudove, ale Rudo ich má nadostač a niekoľko chýbajúcich si nevšimne. Okrem toho by bol azda dokonca rád, Rudo je zbláznený do svojej zázračnej záhradky, tam kdesi na konci sveta, pri hraniciach s Ukrajinou, v Ubli, dochádza tam každý víkend, a že to z Brna nie je práve na skok, to potešenie si však nevie odoprieť, treba predsa porátať všetky stromčeky, kriaky, mäsožravky; denne mi tým píli uši, má jeden strom, zaštepený nejakým geniálnym predkom, takže na jednej polke rodí červené a na druhej zelené jablká. Možno aj tie moje, odcudzené, boli práve z neho, dve boli zelenkavé a jedno obyčajné červené, to som si odložil. Chrúmal som jablká, skrčený v prázdnom kupé, za oknami ešte tma, šťava mi stekala kútikom úst, zišlo mi na um, a myslievam na to často, že jablká ma raz určite zabijú. Nie ony samy, ale moja nedočkavá pahltnosť. Väčšinou je nablízku niekto natoľko všímavý, že z mojich vyvalených bezradných očí prečíta predsmrtnú úzkosť a včas ma duchaprítomne tresne po chrbte, ale raz sa mi stalo, že som bol doma v takom okamihu sám, raz, bolo to tesne po návrate z Izraela, pobehoval som po byte, vybaľoval batožinu, rozjedené jablko v ruke, keď sa mi zrazu nedobre požuvané sústo zaseklo v krku a zatarasilo dýchaciu trubicu. Stál som na chodbe a takto pridusený som úplne nezmyselne vliezol do kúpeľne. Do zrkadla som sa hádam nešiel pozrieť, nepamätám sa, zato si veľmi dobre spomínam na to, že som sa pokúsil o buchnát na chrbát vlastnou rukou, čo bolo vzhľadom na jej obmedzenú ohybnosť zúfalo nemožné. Keďže som prežil, ešte sa mi celá príhoda dodatočne vidí vtipná. Napokon som sa predklonil a sústo skrátka vykĺzlo von. Ktovie, čo som s ním potom urobil. Myslím, že až tak ďaleko moja chladnokrvnosť nesiaha, že by som bol schopný s cynickým úškrnom vyloviť vražedný kúsok, vrátiť si ho do dutiny ústnej a s pôžitkom ho skonzumovať. Asi päť minút nato vošla do bytu Janka, ktorá mala tie mnou neprozreteľne prepožičané kľúče, a hoci v Izraeli som sa dosť napremýšľal, ako všelijako by to, že ich má, mohla využiť, teraz som bol rád, lebo keby som nebol býval svoj akútny problém vyriešil sám, ešte by bola šanca, že by ma spasila ona, čo by nepochybne bez váhania urobila, napriek tomu, že ku mne v ten deň prichádzala, vzhľadom na to, že som jej o neplánovanej ceste nestihol dopredu povedať, skôr s bolestnou výčitkou v očiach, než s túžbou zachraňovať.

Tretie jablko som si odložil, s neodbytnou predtuchou, že práve ono ma zabije. V Kútoch som sa radšej zložil vovnútri, v staničnej budove, bolo tam o poznanie teplejšie. Vytiahol som si papiere s hebrejčinou. Nedávno v jednom časopise písali, že Briti v skutočnosti čítajú úplne iné veci, než s akými sa ukazujú na verejných priestranstvách. Napríklad v bezpečí domova sa roztápajú nad Steelovou a po ulici vykračujú s niečím reprezentatívnejším pod pazuchou, trebárs so súčasnou domácou prózou. Musím priznať, že s mojou hebrejčinou to bolo podobné, ozaj som si chcel prejsť niektoré pasáže a zafixovať zopár slovíčok, len čo som však zaregistroval, aký účinok má papier s tými klikyhákmi na okolosediace tety, ostentatívne som vybalil podstatne viac stránok, než mi bolo treba. Pritom, hoci pomerne plynulo v hebrejčine čítam, obsahu rozumiem iba vďaka tomu, že Bibliu poznám spamäti, a teda na základe nemnohých výrazov dokážem takmer neomylne identifikovať, o ktorú knihu a ktorý jej úsek ide. Tak či onak, v kradmých pohľadoch dotyčných tiet sa skôr než obdiv zračili pochybnosti o mojom duševnom zdraví. Som človek povahy výsostne nekonfliktnej, radšej som sa zase pekne pobalil a odobral sa von nájsť tichý kút mimo dostrelu, s úľavou som si vydýchol a následne do seba s chuťou natlačil tretie Rudovo jabĺčko, bez jedinej myšlienky na nedávne predtuchy, že toto jedno bude to smrtonosné.

Tak som v to ráno vstal o pol piatej, stal sa vďaka príležitosti zlodejom ubeľských jabĺk a o hodinu neskôr, na tom anonymnom kúsku zeme medzi Lanžhotom a Brodským, svedkom podozrivo rýchleho východu slnka, čo by som popravde v prospech výdatnejšieho spánku rád oželel. Domov, do mĺkveho bieleho bytu na štvrtom poschodí, som sa, tak ako som bol mame sľúbil, dostal už pred ôsmou hodinou rannou. Keď som otvoril dvere, Miška práve vyliezala zo svojej izby, v pyžame, veselo strapatá, hodila sa na mňa. Tuho som ju stisol, tie útle kostnaté ramienka, ponad jej hlavu som sa zadíval na mamu. Sedela rovno v predsieni, na skrinke pod vešiakom, nie bledšia než inokedy, len akási stratená a bezradná.

„Dana nezdvíha,“ šepla, bez náznaku hnevu, a malátnym pohybom dvoch vystretých prstov si prešla po spánku. Bol to mimovoľný a úplne bezúčelný pohyb, ale z môjho uhla a azda i pre to ranné svetlo vyzeralo to čarodejnícky.

„Ja jej skúsim zavolať,“ odvetil som rázne, presvedčivo, hoci sa mi ani najmenej nechcelo a už v momente, keď som to vyslovoval, som premýšľal, ako sa z toho vyvliecť, na druhej strane, bolo nepravdepodobné, že by Dana, keď uvidí číslo, keď zistí, že ja volám, skutočne zdvihla, to mi bolo po krátkej úvahe zrejmé. Preto som nezavolal vôbec a mame povedal, že som skúsil, ale bez výsledku. Vyšlo to narovnako. Rozhodli sme sa nečakať na ňu, predsa som však k Dane s Miškou zašiel, stáli sme pred dverami toho bytu, už to mi stačilo, dúfal som, že neotvorí, dumal som, prečo som vlastne privolil, zvonili sme, psa odvedľa, od susedov, div nerozdrapilo od štekotu, zamietol som Miškin návrh zo žartu zaseknúť zvonček zápalkou a odpratať sa, vzdialili sme sa rovnako nenápadne, ako sme prišli.

Nasadli sme do auta a šlo sa. Úkosom som pozoroval mamu, tvárila sa stále rovnako. Nemohol som sa pýtať, či len kvôli Dane, alebo je v tom hádam dačo viac, lebo ak by bola náhodou príčinou Miška s nejakým svojím nových figliarstvom, mohla by sa, ako už toľkokrát, rozpútať ďalšia pochybná diskusia, plná okatých narážok a podivných podobenstiev z maminej strany a vtipných, ale neveľmi taktných Miškiných odpovedí. To by ma samo osebe mohlo pobaviť, nie však v aute. Nemám rád, ak sa vodič začne dohadovať s niekým na zadnom sedadle, obzvlášť ak má takú potrebu komunikácie vis-à-vis ako moja mama. Nevdojak pri tom chytám tiky do ľavej ruky orientované k volantu. Hoci vodičský preukaz nevlastním, aspoň smer by som zvládol udržať, keby sa tie dve rozhodli vyriešiť si spor prípadným fyzickým kontaktom. Umrieť pri autonehode je odpudzujúco banálne. Tak či tak, rozhostilo sa príjemné sobotné mlčanie, bez stopy nevraživosti. Na jedinú maminu otázku, ako bolo vo Viedni, som už stihol odpovedať, že dobre, nie odmerané, len prosto stručné dobre, a ona sa viac nepýtala, azda že na mne videla únavu a nechcela ma vystavovať námahe, akú by v to ráno pre mňa vyžadovalo poskladanie vety inej než jednočlennej. Rádio šumelo, chrchlalo a zunelo v myjavských dolinách, na kopčekoch sem-tam doprialo našim ušiam aj nejaký ten zdrap piesne. Pomyslel som opäť na Janu, plávala mi kdesi v podvedomí od chvíle, keď mi ju pripomenulo to šľachtené Rudovo jabĺčko, a teraz sa znova vynorila, hádam pre tú Viedeň. Vravieval som jej, že ju tam vezmem. Do Naturkunsthistorisches Museum, tam raz určite musíme ísť, a vyslovil som to vždy tým istým kolísavým, a predsa istým tónom, akým z nás lezú všetky takéto sľuby, o ktorých naplnení pochybujeme už v momente, keď nám skrsli v hlave. Nikdy sa nezabudla zatváriť nadšene, aj keď si sám neviem predstaviť, čo by tam asi tak robila, a rovnako je mi záhadou, ako som na ten nápad prišiel. Najskôr skrz to jej hĺbanie nad uťatými hlavami, čo ma ak nie hneď vydesilo, potom bezpochyby značne znepokojilo, a čo som zrejme vo chvíli, keď bola moja reakcia žiaduca, nevedel odľahčiť iným spôsobom. Teraz som si tiež všimol, že v tomto múzeu visí viacero obrazov s Juditou a Holofernom[5], a skúmal som Juditin výraz v podaní rôznych autorov s chorou precíznosťou, ale prečo tie jej potmehúdske úškrny, to zdesenie či tá roztomilá rozpačitosť tak neodbytne priťahujú môj slabnúci zrak, to som si uvedomil až o tých pár hodín neskôr, sediac v aute, objatý rodinným mlčaním, s myšlienkami nebezpečne roztatárenými. A v zlomku sekundy nato som pochopil, že zabúdam, pretože toto, tie hlavy a to múzeum, a ona predovšetkým, to predsa bolo svojho času hrozne dôležité, a čas si beží kadeľahšie a mne už moje niekdajšie trápenia, tým trýznivejšie, čím dlhšie ostávali nepriznané, vykĺznu zo závitov len takto, hlúpou náhodou. Rozplakal by som sa od ľútosti, keby ma to zistenie príliš neochromilo.

Ukolísaný jazdou a bezcieľnym blúdením očami po ubiehajúcej krajine zľahka som sa z náhleho rozcitlivenia vrátil k zvyčajnej flegme; a keď som pred babkiným domom vyliezol z auta a zbadal, že briežok na druhej strane cesty, malá lúka preliačená od kraja asfaltky, svojím druhým koncom sklonená k potoku, miesto mojich a Daniných detských hier a roztopaší, sa stalo terčom niečieho geniálneho úsilia o estetizáciu životného prostredia, bolo zasypané a starostlivo zarovnané s okrajom vozovky, žiadny sentiment už nehrozil, div že som nemávol rukou. Pobozkal som babku, ktorá vybehla z bielych ošarpaných vrátok, na obe líca, prebehol som po násype a vkĺzol do kuchyne. Na mojom mieste, na konci lavice vedľa kredenca, sedelo vychudnuté mača s vylúpnutým okom.

„To je len mačka,“ informovala ma babka. Preglgol som ironickú poznámku a počúval. „Išla som toť k potoku vykynnút z kýbla a ona tam sedela na breze a jákala a jákala a ket sa skiepila, tak som ju zdrapla za kožuch a mám ju.“

Miška sa už-už vrhala po bezradnom zvierati, keď si taktiež všimla očnú jamku a zháčila sa. Kuchyňou sa rozľahlo dlhé, afektované fúúúúj. Skúmavo som sa na sestru zadíval; odkiaľ to má, slečna, takéto pripečené spôsoby. Ešte keby odfrkla a odplachtila niekam k zrkadielku zachrániť svoju pleť, blízkosťou úbohého jednookého stvorenia nepochybne ohrozenú na kvalite, azda by som si aj dal tú námahu vstať a uštedriť jej mierne zaucho na vytriezvenie. Vždy sa opičila skôr po mne než po Dane, a tak ju maniere sladkých pätnástich elegantným oblúkom minuli. Opätovala mi pohľad, vzápätí sa zvonivo rozosmiala.

„Asi jej to vyškrábol potkan,“ povedala babka tak mierne, akoby sa za to ospravedlňovala. „Teraz sa trasé, myši nechytá, hlanná je furt, a já aj ket jej do ešusku uhodzím, ona any ten ešus nevidzí, mosím jej ho pokopnút tak, aby to tým druhým okom vidzela.“

Do miestnosti sa vovalil Jožino, mamin mladší brat, nízky, zavalitý chlap, dobráčisko, akurát ja mu akosi neviem prísť na chuť, odjakživa bol málovravný, a ak už sa s niekým z nás zhováral, potom najčastejšie s Danou, azda aj to je dôvod, prečo som si až niekedy v pätnástom roku života prekvapene uvedomil, že koktá, hoci nikdy predtým som si nič nevšimol, hádam že to bolo pre mňa príliš prirodzené na to, aby som to zvlášť reflektoval. Jožino obsadil svoje zvyčajné miesto, na veľkom stolčeku v rohu pri sporáku, a ponoril sa do obvyklého mlčania, len sem-tam sa kamarátsky usmial. Čo bolo prekvapivejšie, ani mame akosi nebolo do reči, odrazu zmĺkla a za celý ten čas utrúsila ledva pár viet. Babka sa zatiaľ činila, aj keď ešte ani neminulo desať, začala prestierať na obed. Nikomu ani na um nezišlo klásť odpor. Sledovali sme hrnce a misky pribúdajúce na stôl zázračnou rýchlosťou, pričom babka, samozrejme, pokračovala v rozprávaní, jedným dychom, plynulo prechádzajúc od jednej témy k druhej.

„A ty čo, ty teraz ešče pat rokóv a potom akože končíš, a potom čo dostaneš, vysvečenjé?“

Veta nebola doplnená žiadnym oslovením ani fyzickým obrátením sa ku konkrétnej osobe, ale z kontextu, ak sa o dačom takom dá hovoriť, som usúdil, že to bolo adresované mne, tak som sotva počuteľne pustil odpoveď.

„Diplom. Dúfam.“

Babku to až tak nezaujímalo, dávno bola myšlienkami inde.

„Ešče si nalož. Mosíš jescit, kosti ti trčá, aha, ukáž, ja ti naložím. Príbory si najdzite kde kade, asi v tom šuplíku prostrennom. Mne by veru nenapallo také, že príbory, ale keť v robote boli a aj šeci ostatní už doma mali, tak reku aby sme neboli pozadu. A čo ja s tým teraz, čo už sa to tu na to pol storočá práší, čo ja s tým. Ajstak nyšt jescit nemóžem. Ajstak ani na to nejsom vybavená,“ vycerila preriedený chrup a hneď nato, akoby sa zahanbila, strčila hlavu do kredenca. Hodnú chvíľu tam s čímsi štrngotala, až napokon vykukla a znova tým zbytočne zmierlivým tónom povedala:

„Šak sa mi pochválte, jak sa máte, šak vy mi nigdy nyšt nepovjéte.“

Len čo sme do seba nasúkali uspokojujúce množstvo z ponúknutých požívatín, vtlačili sme sa zasa do auta a išlo sa do Lieskového, na cintorín, prvotný cieľ návštevy. Cítil som sa výborne, lebo pri hľadaní príboru som si spomenul na žuvačky Pedro, ktoré práve v tej istej prostrednej zásuvke bývali schované a práve odtiaľ som si ich v ľubovoľnom množstve vyťahoval a odnášal v časoch, kedy malá Miška bola doslova malá, a ja tiež. Napadlo mi, že asi máločo by mi v súčasnosti vedelo urobiť takú radosť, ako keby som tam, medzi lesklými, nikdy nepoužívanými nožíkmi a vidličkami, zasa nejakú žuvačku Pedro našiel. A hoci sa tak nestalo, predsa som sa cítil výborne.

Na cintoríne sme sa nezdržali, veď tam ani nebolo na čo hľadieť, za jasného dňa dušičkové svetielka, plamienky kahancov, nevyzerali nijakovsky dojemne, a na voľajaké pietne postávanie nad hrobmi má babka príliš veľa energie. Šinula sa uzučkými chodníčkami pomedzi miesta posledného odpočinku známych, príbuzných i neznámych, vysvetľovala spôsoby skonu jednotlivých osôb nejakej imaginárnej osobe bežiacej pred ňou, určite však nie nám, čo sme ju, ovešaní vencami a taškami, stále dobiehali od takzvaných našich hrobov. Keďže som tie hanebne morbídne príbehy úmrtí, tradične vidiecky nepravdepodobných a záhadných, počul už mnohokrát, permanentne unikajúcu babku som si sotva všímal. S Miškou sme kráčali vlastným tempom, zaostali sme. Len čo sme otvorili ústa, už nám vietor odtŕhal slová od úst a na oplátku nám z menších vzdialeností donášal stopy hlasu iných prítomných na cintoríne. Nebolo veľa ľudí, pamiatka zosnulých mala byť až v stredu, my sme sa poponáhľali, keďže cez týždeň mi bolo treba byť v škole a z Brna to je k týmto podkarpatským končinám asi tri hodiny cesty. Miška vyzerala akosi nerozhodne, akoby aj bola rada, že sme zasa na pár chvíľ pokope, aj sa trochu bála rušiť vzácny pokoj medzi nami.

Mama starostlivo porozdeľovala na hroby sviečky, kahance a vence a zasa sme sa viezli naspäť. Vyliezol som z auta a ako v časovej slučke mi padol zrak na zasypanú lúčku, ba aj mi to stále bolo rovnako ľahostajné, akurát mi prirodzene prišiel na um najprostejší prímer, totiž že je to svojím spôsobom tiež hrob. Nechcelo sa mi úvahu rozvíjať ďalej, to už by nejaké to nostalgické pofňukávanie bolo nevyhnutné. Napadlo mi, že takto by som po správnosti mal aj na lúčku mal umiestniť nejaké svetlo, vizuálne ma predstava bielej sviece uprostred zelene trávy napriek rušivému kvantitatívnemu nepomeru zaujala, no nápad som zavrhol, lebo vysvetľovať mame, na čo sviečku potrebujem, keď sme z cintorína akurát odišli, by znamenalo bohapusté mrhanie slovami i energiou.

Odobral som sa za dom, do záhrady; neviem, čo som čakal, no prekvapilo ma, že tam tak málo nachádzam. Predral som sa pomedzi opadané, suché malinčie k jablonkám, ak však vôbec toho roku niečo urodili, už boli obrané. Sadol som si na najbližší pník a v myšlienkach sa tentoraz vedome vrátil k Jane. Mal som pocit, že to tak musí byť, práve dnes, a nie len preto, že je taký deň, sviatok, keď sa má spomínať. Čím viac súvislostí som nachádzal, ktoré by pre mňa predsa mohli byť zámienkou, aby som si na ňu spomenul, tým viac ma mrzelo, že to tak nie je, že tie veci, ktoré by mi ju ešte pred mesiacom ihneď pripomenuli, sa stávajú bezpríznakové, a nepriznaná bolesť je taktiež preč, ba dokonca je trochu smiešnou, trochu zveličovanou. Denne kĺžem ukazovákom po riadkoch sprava doľava, a to meno sa mi mysľou ani nemihne, akoby nebolo hebrejské, akoby nepatrilo jej. Jana. Vyslovil som to nahlas. A ešte raz. Uvedomil som si, že myšlienky naschvál vediem týmto smerom, pretože ma dojímajú a ja sa z nejakého dôvodu práve teraz a takto chcem dojať, možno až k slzám, a poľutovať sa, aký mám ja smutný život. A v návale tohto egoizmu, takého úbohého, až sa ani nezdá trestuhodným, mi zišlo na um, ako dobre, že tento pekný tragický príbeh nebol znehodnotený tým, že by sa bol skončil takou odpudzujúco banálnou smrťou.

Zavŕzgala bránka. Vstal som tak prudko, až sa mi zatočila hlava. Zatackal som sa, naslepo som hmatol po malinčí, zašuchotalo pod rukami a oporu neposkytlo, ale ten pohyb stačil, aby som získal rovnováhu. Mama. Asi sa začudovala, prečo si za miesto odpočinku vyberám taký pustý, neútulný kút záhrady, no vzápätí sa nežne usmiala. Mohol som začať všeličím a aj som zvažoval, či a ako sa jej spýtať na tú jej dnešnú tichú stratenosť, či len tak prosto – čo ti je; aj na jej možné odpovede som myslel, že by napríklad povedala – je mi jeseň –, pretože je to pekné, aj som si vzápätí priznal, že takto by to nikdy nevyjadrila, zvažoval som a, čo je pre mňa príznačné, nezačal som ničím, lebo to je najjednoduchšie. Napokon sa ona spýtala, ako som sa teda mal v tej Viedni, a ja som rozumel, že opakuje svoju rannú otázku, aby mi dala príležitosť povedať viac, teraz, keď už som toho schopný, napriek tomu som sa zmohol len na také isté dobre, aj keď, samozrejme, pri všetkom mojom takte, vyslovené s nemenšou ohľaduplnosťou v hlase. Stále mala na tvári nežný úsmev, usmievala sa len tak do záhrady, keď sa odvrátila a odchádzala. Bránka vrzla druhýkrát. Je preč, povedal som nevdojak nahlas, až som sa zľakol, či to nezačula. Vedel som, že sa nehnevá; prekvapilo ma, že ma vôbec zaujíma, či sa hnevá, a pristihol som sa pri tom, že sa hnevám ja sám, na ňu, že sa spýtala, veď to bol iba hlúpy výlet do Viedne, ráno tam, múzeum, divadlo, večer späť, no rýchlo som sa spamätal a mrzel sa na seba, lebo som vymyslel toľko možných začiatkov, toľko viet, a nedostal zo seba ani ň, navyše nie z prekvapenia ani zo slabosti, ale preto, že mlčať bolo pohodlnejšie, čo by mi, ak to aj bolo hrubé, samo osebe nerobilo vrásky, nie inokedy, no možno to všetko pre tie dušičky; chcel som byť chvíľu dobrý.

Predieral som sa von, keď bránka opätovne pískla. Šibol som pohľadom na tú stranu, a kým som stihol poriadne zaostriť, zdalo sa mi, že je to Janka, a hoci mi bolo nad slnko jasnejšie, že ona to byť nemôže, srdce mi začalo biť ako splašené; nato som sa veľmi nazlostil na seba, aký som len pomýlený, ak si vymenúvam súvislosti, ktoré by mi ju mali pripomínať a nepripomínajú, a následne sa ľutujem, že zabúdam, hoci stačil jediný nejasný obrys zbadaný pomedzi konáre a rovnako nejasná pochybná nádej, že by to mohla byť ona, aby som sa zachvel práve tak ako kedysi. Na zlomok času som sa vrátil k zvyčajnému pokoju a systematickému uvažovaniu, moje analytické schopnosti sa sústredili na fakt, ktorý som už v minulosti viackrát neurčito zaregistroval; uvedomil som si, že kým som mal Janu pri sebe, kým bola na dosah, zaujímala ma asi do tej bežnej miery ako nábytok v izbe, len čo však bola v nenávratne, zrazu som strašne trpel. No, hádam bude pravdou, že si cenu človeka nikdy plne neuvedomíme skôr, než ho stratíme. Nahlas som sa rozosmial, odkiaľ sa vo mne vzala taká ohromná fráza. Vzápätí som sa rozvzlykal.

Keďže moje myšlienkové pochody zostali Miške utajené a môj vonkajší prejav nemal žiadnu logiku, pozorovala ma so stupňujúcimi sa obavami. To som videl, len som tomu v danom okamihu nerozumel. Na moje vzlyky reagovala podobne bezradne ako ja pred niekoľkými minútami na mamin pokus o komunikáciu, neurobila vôbec nič. Stála ako predtým a mlčala, v tvári sa jej zračilo čosi ako pochopenie, čo by ma, keby som bol v inom rozpoložení, určite bolo bývalo rozčúlilo, lebo chápať nemohla nič. Možno jej napadlo objať ma, mne to tiež napadlo, ba hádam by mi to aj trochu pomohlo, no spätil som sa, lebo objať toto telo, ju, Mišku, aspoň som bol o tom v tú chvíľu pevne presvedčený, nemohlo byť v ničom iné ako kedysi privinúť si k sebe Janu, a to len a len preto, že Jana mala v tom čase sedemnásť, a teda nebola omnoho staršia od Mišky, a na tom, aké telo objímam, mi sotva záleží, ak sa proporčne podobá na to, ktoré som mal rád a stratil, pretože skrátka zavriem oči a mám ho, mám ju. Takto sme stáli oproti sebe, civeli jeden na druhého a skrz seba, až kým som nedoplakal. Bránka posledný raz vrzla, zavreli sme za sebou.

V aute bolo veľmi príjemne, stále pre to isté, najmä pre ten výhľad von. Dúfal som, že domov nikdy nedorazíme, skrátka som nechcel, aby sme sa zastavili, nikde a nijako. Nechcelo sa mi naspäť do Senice tým viac, že tam, na mestskom cintoríne, je pochovaná Jana, a že mama, aj keď sa nahlas nespýta, spýta sa pohľadom, ohľaduplne, či ta chcem ísť, a ja šepnem nie, a znova sa ospravedlním, že tam nechcem ísť teraz, keď je všade plno ľudí, a že si tam zájdem neskôr, potom, inokedy, a hlavne sám. Vedome zaklamem, sebe i všetkým, veď som tam nebol od pohrebu. Až umriem, chcem byť spopolnený a rozfúkaný, aby za mnou nebolo kam chodiť, aby nikto nemusel trpieť výčitkami svedomia, že mi nedoniesol kvet alebo sviečku alebo že sviečka, ktorú doniesol, je neúmerne malá nášmu bývalému priateľstvu, alebo že neprišiel vôbec. Hlúposti. Zajtra si zas zbalím svojich šesť sliviek, mamin koláč, pečený s láskou, ako inak, ktorý aj bez môjho súhlasu bezpečne skončí v Rudových útrobách na oplátku za jablká, možno zvláštnou zhodou náhod uvidím medzi Lanžhotom a Brodským slnko tentokrát zapadajúce, v Brne skôr, než zaľahnem, prelúskam pár tých riadkov, sprava doľava, bez toho, aby mi to čokoľvek, kohokoľvek pripomenulo, a po dostatočnom spánku ráno dobehnem do školy čerstvý, šťastný a pripravený, aby som si ten diplom, to vysvedčenjé, zaslúžil. A tak to ešte nejaký čas pobeží, ak mi plány neskríži napríklad nejaké zabehnuté sústo.

Mama ladne vybrala poslednú zákrutu pred Senicou, spomalila, a ako som predpokladal, pozrela na mňa. Pokrútil som hlavou.

[5]biblické postavy; Judita, zbožná židovská vdova, zachráni svoj národ pred Nebukadnesovým vojvodcom Holofernom, keď ho opije a usekne mu hlavu jeho vlastným mečom; častý výjav výtvarných diel

Koniec ukážky