Ivan Kadlečík

Škoda knižke nerozpredanej ležať

2009

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Title: Škoda knižke nerozpredanej ležať
ISBN 978-80-8108-010-4 (slovak edition)

Copyright © Ivan Kadlečík, MMIX
Cover © Ivan Zubaľ, MMIX
Publisher © Koloman Kertész Bagala & literarnyklub s.r.o., MMXII
First edition.

All rights reserved.

I

Načo je vlastne literatúra?

Sú všelijaké jubileá pre živých i mŕtvych: kytičky, bonboniéry, cmuľkanie, mašličky, rečičky. A potom ticho ako v hrobe. Lenže živí jubilanti sú tu so svojimi strasťami a slasťami každý deň, nielen na narodeniny. A nežijúci tu majú svoje dielo s duchom, ktorý oživuje, ktorý nás sýti, odieva a obohacuje, ak ho máme každodenne ako chlieb a soľ. Inak sú sochy, busty, pamätné tabule len hŕby kamenia a šrotu.

Ale ani len tie sochy nevieme postaviť, lebo ľahšie je búrať. Začiatkom päťdesiatych rokov minulého storočia zmizla spred Reduty v Bratislave Štefánikova socha z noci na ráno. Postaviť ju a nájsť jej dôstojné miesto bol problém väčší než jeho celoživotné gigantické úsilie a dielo. Hlavné mesto je pre Milanka primalé?

V takomto životnom prostredí stráca význam a zmysel akékoľvek normálne ľudské slovo, v ktorom sa skrýva nekonečne veľa slov. Slovo žije, akoby nebolo, stráca obsah i autoritu, závažnosť aj záväznosť. Ľudská reč prestáva svedčiť, živorí bez ozveny v bezcharakternej dobe. Slovo zvápenatelo v mediálnej a politickej fráze a stalo sa titulom na chrbte prázdnej väzby, ktorá je falošným úkrytom bankových šekov. Sériové produkty básnického a prozaického priemyslu a „šoubiznisu“ sú len pragmatické prostriedky denného úžitku ako toaletný papier. Kniha je tovar a celé spisovateľovo úsilie zbytočné a márne.

Iba ak by sa mu podarilo a dostalo by sa mu nezvyčajnej pocty a odmeny: teplo sa dotknúť aspoň jednej ľudskej duše. Lebo jedna ľudská duša znamená toľko čo celý svet a už vôbec sa nerovná počtu predaných výtlačkov alebo Nobelovej cene. Dotknúť sa človeka slovom, byť pri ňom vtedy, keď na hranici bytia odpadá všetko povrchné, prázdne a falošné, a čo zostáva, je už len pravda, nič viac a nič menej. Tu sa končí vychutnávanie a užívanie si „pohody“, končí sa všetka zábava, ktorá je podľa perverznej ideológie konzumizmu jediným poslaním umenia, kultúry, dokonca je aj zmyslom ľudského života. Mohol by niekto čítať Hvoreckého Eskortu?

Mimoriadne kultivovaná staršia a chorá dáma Rút, významná slovenská muzikologička, zosnula v Pánu začiatkom apríla 2008 v Bratislave. Na smútočné parte citlivou rukou hudobníka napísal jej múdry manžel: Vašu knihu Epištoly mala na stole otvorenú ešte pri posledných raňajkách...

Zosnulí sú priesvitní ako čistá voda. Nepohltia svetlo, ba ešte ho aj vyžarujú. Budú za nás a namiesto nás aj hovoriť a konať? Ktovie, či je tu vôbec ešte niekto živý. Ale toto je nepočúvaná otázka, ktorú už dávno vyslovil básnik Janko Kráľ.

Jarmá, okovy a putá

Ráno jasné ako strata pamäti, napíše Básnik, aby bolo o čom rozmýšľať. Z toho by mohlo vyplývať, že mračiace sa ráno, ba celý sychravý a chmúrny deň veľa vedia a všetko si pamätajú. V taký deň sme s dcérou v kaviarni U Denka stretli Básnika. Sedíme tam s priateľmi ako „v hodinkách zarosených na vnútornej strane sklíčka“ okien, štíhla sekundová ručička obieha okolo nášho stola, akoby nás obsluhovala, vysýpala popolník a všetko nám spočítala a inkasovala. Platíme aj za poéziu, tá je najdrahšia.

Básnik mi do svojej knihy Básne I píše venovanie: Ivanovi bez pút srdečne Ivan Štrpka, Levice Vianoce 2008. Slovo „bez pút“ je tam preto, aby bolo o čom rozmýšľať, rozvíjať a rozširovať významy slov, dávať skutočnosti nové súvislosti a ďalší zmysel.

Lebo putá sú priateľské a sú aj väzenské. Práve o tých druhých rozprávam Básnikovi, pretože sa práve vraciam z nemocnice, kde na chodbe pred ambulanciou čaká väzeň s putami na rukách, sprevádzajú ho dvaja ozbrojení strážnici. Možno sú to škrabkači z povolania, lebo väzeň má kožnú chorobu a putá mu zväzujú ruky, no podľa dohovoru o ľudských právach má nárok na škrabkanie za uchom, na chrbte i na pätách. Chudákovi choroba umožní dostať sa na čas medzi ľudí, bolesť akoby ho oslobodzovala, pri vyšetrení ho lekár na chvíľu zbaví pút. Vyzerá to ako metafora, ktorú s Básnikom v kaviarni konštruujeme, objasňujeme i zahmlievame, smútime aj sa smejeme. Nechceme sa zbaviť týchto svojich pút, ani jarma priateľstva, družnosti, lásky, poézie, darovania a všetkých prastarých hodnôt.

V televízii práve hovorí nejaký intelektuál, že vianočné sviatky a všetko, čo s nimi súvisí, pôsobia tak stresujúco hekticky a neuroticky rušivo, že sa konečne rozhodol spolu s najbližšími „zbavit se toho jha“. A hneď si aj skusmo skloňujeme české jarmo: jho, jha, jhu, jhá, jeh... Podobne počuť primitívov v pouličných anketách o Vianociach, že im je to fuk a kašlú na to. Netušia, že ide o vážnu chorobu, ktorá sa volá strata pamäti a ktorá už potom ani nerozlišuje, „nevydeľuje klíčenie“ od hniloby, nevyčleňuje ničotu. Zbavujú sa síce okov a jarma, ale zároveň aj svojej citlivej ľudskosti, kultúry, dejín. Netýka sa to len Vianoc. Tak ako sa v záujme moci a kšeftárenia stiera rozdiel medzi pravdou a lžou, zarovnať a zrovnať treba aj sviatočnosť a posvätnosť s banálnym a triviálnym.

Zaplať pánboh, že sú tu ešte s nami a medzi nami aj Básnici, ktorí nás dokážu oslobodiť od ozajstných okov a najstrašnejších pút. Smejú sa do slnka.

O nezničiteľnosti umenia

Bolo by prežalostne smutno v tejto čudesnej krajine, keby sa umelci, intelektuáli, spisovatelia zaoberali len finančnou krízou, Lady GaGa a či Davida Černého švankesom, presburštom alebo tlačenkou, prípadne voľbou najmúdrejšieho prezidenta alebo najkrajšej prezidentky, ak by tu kdesi v jaskynnom podzemí, v katakombách, kdesi za hradnými múrmi a pred bránami nežila hudba alebo poézia.

Preto na písacom stole pod sklom nemám Baracka ani Ivetu a Dagmar, ale báseň Zbigniewa Herberta Odkaz pána Cogito, ktorú mi poslal kamarát: Opakuj staré zaklínadlá ľudstva, rozprávky a legendy, lebo tak dosiahneš dobro, ktoré nedosiahneš, opakuj veľké slová, opakuj ich zaťato ako tí, ktorí šli cez púšť a hynuli v piesku, a odmenia ťa za to tým, čo majú poruke: bičom smiechu, vraždou na smetisku.

Zbigniew Herbert (1924–1998) sa preslávil najmä ako básnik, ba je označovaný za jednu z najväčších osobností poľskej a svetovej poézie dvadsiateho storočia, no popri poézii sa venoval i dramatickej tvorbe a esejistike. Výber z jeho textov Barbar v záhrade vyšiel pred časom v Kalligrame v preklade Karola Chmela. Citované slová sú totálne a absolútne bezútešné, ale ich vnútorná energia pravdivosti ma dokáže práve tým, paradoxne, akoby utešiť a posilniť aj v najhlbšej depresii. Toto nedokáže nijaký sladký a ružovkastý gýč politiky, umenia alebo hospodárskeho rastu a poklesu.

Podobný efekt spôsobuje aj Bachova hudba, hoci „amatérsky“ nahraná v skromných podmienkach na elektronickom nástroji, bez finančnej podpory. Doslova doma na kolene. Bach by sa pri tom iste začudoval, ale určite by mal radosť z alternatívnej interpretácie a nezlomnosti. Interpret Bohdan Krampl o tom hovorí, že keď preštudoval všetky možnosti svojho nástroja, ktorý si vyberal prihliadajúc predovšetkým na kvalitu organových a čembalových registrov, a keď sa naučil využívať všetky jeho funkcie, o ktorých dovtedy nemal ani tušenia, rozhodol sa nahrať na CD z dostupných notových materiálov akýsi Bachov organový recitál. Po úspechu a povzbudení priateľov, ktorí ocenili jeho prácu, sa rozhodol pokračovať a vytýčil si neskromný cieľ: realizovať súbornú nahrávku celej Bachovej organovej tvorby.

Je potom celkom logické, že pán Krampl sa stal jedným z kandidátov na Cenu Sebastian, ktorú v deň Bachových narodenín 21. marca 2009 po prvýkrát slávnostne udelí v Nitre v evanjelickom kostole občianske združenie Ars ante portas za mimoriadny prínos k odkazu Johanna Sebastiana Bacha pre súčasníkov.

Áno, kultúru a umenie sa doteraz ešte nikomu nepodarilo zatlačiť za plot a zničiť.

Šesť strún violy da gamba

Prvá struna

Je tu opäť mladá jar 2009, vraj aj nejaké voľby, 21. marca má narodeniny Johann Sebastian Bach a v nitrianskom evanjelickom kostole sa slávnostne udeľuje Cena Sebastian. Zároveň sa vyhlasuje festival Bach – Slovensko 2010. Znie hudba nového organa nemeckej firmy a mladá Lada číta texty:

Druhá struna

Hudba môže jestvovať len v čase, ale čas ju neurčuje a nevytvára. Ona nie je produktom času a rytmu, ani príčinou. Pôvod je niekde inde.

Hovorí sa, že Bachova hudba je večná: je to zjavenie a vízia, ilúzia a mam, prelud. Zároveň je nevyhnutá ako prírodný zákon. Holá. Pred časom i po ňom, mimo neho.

Bachova fúga je prírodný zákon, nijaká operetka ani zárobkový muzikál. Každá nota tam musí byť v pravom čase na pravom mieste; na tom nič nezmeníš, nezlepšíš, nepridáš, neuberieš.

Tokáta je voľnejšia časť kompozície, voľný verš proti sonetu či tercíne. Tokáta (fantázia, prelúdium, preambulum) má viac otvorených okien i dverí.

Hudba je mimo radosti i smútku, mimo dobra i zla, je vedľa, nad i potom.

Rytmus je forma jestvovania a bez neho je chaos, beztvarie, ničota, dekompozícia, antitvar. Ale rytmus sám osebe je prázdno, strach a úzkosť. Úzkosť zo samoty, ktorá sa prejavuje v mlčaní a tichu, sa prehlušuje hlukom v kolektívnom poskakovaní.

Hudba je poriadok, ktorý sa narúša kvôli poriadku: chaos a disharmónia vzbudzujú túžbu po usporiadaní a zavŕšení, ktoré nie je smrťou, ale pokračovaním a otváraním možností. Musíš sa stať hudbou, nielen počúvať a hrať. Bachovo okno je otvorené dokorán, ba až oveľa viac. A keď poviem a napíšem, že treba sa stať hudbou, ani trochu tomu nerozumiem. Ale mám pocit, že sa mi to niekoľkokrát v živote stalo. Azda by sa to dalo vysvetliť, ale ja si v tejto chvíli na to netrúfam.

Tretia struna

Občianske združenie Art ante portas na návrh medzinárodnej odbornej poroty oceňuje organového virtuóza Stanislava Šurina, violončelistu Jána Slávika, Karola Medňanského z prešovského súboru starej hudby Musica historica. Za celoživotné dielo odmenili Mira Bázlika.

Pôstny chorál Es ist vollbracht! Vergiss ja nicht dies Wort v podaní Dany Leščenkovej sa vysoko vznáša nad širokou južnou nížinou a úrodnou plnosťou altovej violy da gamba, nástroja s ľudskou tvárou v rukách Karola Medňanského.

Štvrtá struna

Keby hudba nemala neprestupiteľné zákony! Keby jej nariadenia neboli vesmírne, sprostredkované akustikou, totiž hmotnou zemou! Jej posolstvo je kozmické a tragické, akoby nerátalo s človekom, a predveké.

Tóny a súzvuky, asonancie a disonancie vo svojich súčtoch, zoskupeniach i deleniach i násobkoch, všeobecných vzťahoch a abstraktných pomeroch vyjadrujú slobodu i pravdu, ak chceš, aj vzorec chemických prvkov a zlúčenín, nielen šifru Pytagorovej vety či gravitačného zákona, ale aj Einsteinov vzťah rýchlosti a hmoty a času, no ešte čosi nekonečné, zatiaľ tajomné, zabudnuté a nezrozumiteľné: pôvodné posolstvo, odkaz archetypu, základný pôdorys vesmíru i atómu.

A každý odkaz je aj varovaním a výstrahou, zakázaním i prikázaním, aby sa nestalo veľké nešťastie, havária, katastrofa. Preto sa múdry muziky trochu aj bojí, nedá sa s ňou ľahkomyseľne, lajdácky, svojvoľne a ľubovoľne zahrávať, ako sa do istej miery dá narábať so slovom a rečou, ktorá je dielom pozemským a ľudským. Hudba pochádza z kozmu.

Hudba z chaosu vyčleňuje tvar, vyberá a volí: toto áno, toto nie, a robí to zreteľne, jasne a presne, jednoznačne. Nie som si tým, chvalabohu, istý, ale tak sa mi to vidí.

Hudba je zvukový signál, znak bytia tušený ako zjavenie, oznam o jestvovaní života zvierat, rastlín, vody, planét, svetla. Z toho plynie istá úľava, uspokojenie a radosť. Bytie je húževnato tiché.

Obsah hudby, jej filozofická výpoveď a mravné alebo náboženské, ideologické posolstvo sú príliš abstraktné. Konkrétny obsah (zdanlivý alebo nie) sa pridáva dodatočne zvonku i zvnútra. Neurčité posolstvo, teda tajomné, záhadné. Hudba, o ktorej všetko vieme, by sa nedala počúvať.

Iné je hrať, iné je počúvať a iné o tom písať. Okamžik a večnosť. Zákon a jeho porušenie a opäť návrat. Disharmónia nepokoja a potom naplnenie v rovnováhe. Úzkosť z plynutia času a bezmocnosti a bezradnosti. Úzkosť z tvorivosti. Strach i napätie z nesúzvuku a neukončenosti, z prázdna. Hudba aj prostredníctvom strachu a bázne hovorí: Nebojte sa.

Starý poloslepý Bach od mlada vedel, že hudba sa podobá na nevyjadriteľnú záhadu svetla. A svetlo? Je.

Piata struna

Člen poroty, dirigent a organista Ján Schultz mi potom v kuloári ešte rozpráva o zázrakoch, aké sa diali v Trnave v kostole sv. Jakuba takmer pred polstoročím, keď za organom sedel slepý umelec Ernest Schumera.

„Na chóruse nastal šum a ruch. K organu sa prediera divná dvojica: starší fúzatý pán s akýmisi čudnými knihami pod pazuchou a spolu s ním maličký človiečik s paličkou. Trochu mohutnosti pridáva jeho postave obrovský kožuch. Na tvári sa ostro vynímajú tmavé sklá čiernych okuliarov. Teda nevidiaci! S určitou rezervou hľadím v ústrety jeho prípravám na organe. Uhniezdil sa a pripravuje registre. Prípravy vrcholia. A tu zrazu stovky svetiel zahnali polnočnú tmu. Oltár žiari v záplave jagavého svetla. Miništranti pri sakristii zazvonili, nevidiaci organista sa trochu vystrel a už aj do polnočného ticha zaznieva pastiersky roh odtrubujúci dvanásť hodín. Ale kde sa tu vzal ten roh? Ach, veď to iba organista pedálovým sólom imituje tieto zvuky. Kdesi pod klenbou si ladia vtáci svoje hlasy, trilkujú, pískajú, aj oni chcú svojím spevom osláviť túto chvíľu. Že by naozaj vtáci? Nie, to iba organista položil ruky na manuál. A kostolom sa nesú utešené zvuky nebeskej krásy. Ľudia ich počúvajú v zbožnom napätí.“

Šiesta struna

Áno, poznanie je aj zjavením, videním a kozmickým vedomím celku. Predpokladám, že Bach nevidel tóny, noty, klávesy, nástroj, ale počul, tušil, videl naraz celú fúgu od začiatku do konca, v celom tvare – potom to už len hral, prípadne zapísal tak presne ako sa len dalo a vládal.

Bachova hudba vyjadruje radosť z bytia a vôľu po jestvovaní kozmu vôbec ako zákon, obsah a oznámenie: zjavené bytie ako celok, nie analytický fragment. No Bachova hudba pokojne hovorí aj o hĺbke nášho pádu. Bachov hudobný jazyk je aktuálny. Jeho signál, kód alebo posolstvo sú dynamické a perspektívne.

Jeden kritik napísal, že Bachova hudba je pokusom o matematické zdôvodnenie existencie Boha.

Bach len hral, nič nezdôvodňoval.

A preto vraj už nenecháva priestor pre hľadanie, pochybnosti a vzburu.

Bach je práve dôkazom, že Boh dal človeku dokonalú slobodu. Keby Bach nebol slobodnou bytosťou, nič by neskomponoval, iba by plakal nad ľudským údelom. Ten jeho pokoj, vášnivý pokoj, jasnosť a sústredenosť!

Nielen v poslucháčovom mozgu, ale priam v tej hudbe sa stále čosi koná, je to dianie. Vznikajú stále nové a iné nečakané situácie, riešenia a spôsoby prekvapenia vo vnútornom pohybe. Je to pulz.

Ustavične nové a iné situácie, zoskupenia a preskupenia, polohy, vzťahy a významy. A poriadok a vznešený pátos. Ideál a úcta, dôvera v slovo a tón. A vášeň, horúčava.

Zaujíma ho otázka a pokus o odpoveď – a nezaujíma ho móda, poslucháč, budúcnosť, úspech.

V Bachovi je popri viere aj vášeň, irónia, hľadanie, pochybnosť i melanchólia, zároveň ich prekonávanie a zápas.

Akoby celý život písal tú istú vec, jedinú knihu o dokonalosti smrti.

Óda na jazyk a reč

Je tu čas, keď slovenčina, jeden z najmenších jazykov zemegule, začína zásluhou médií, všeobecného lajdáctva, povrchnosti a servilného komplexu malosti znieť ako sypanie štrku na plechovú strechu. Je presýtená cudzími pazvukmi akéhosi šramotenia a jej slová umierajú z podvýživy. Práve v takomto čase odídu rečoví mágovia a kúzelníci Ján Johanides a Pavel Hrúz, ktorí obohacovali, zachovávali i rozvíjali syntax a sémantiku. Ak to takto ďalej pôjde, naplní sa polovtipné úslovie „posledný zhasne“. Ale ja prosím toho neznámeho posledného, aby zabudol zhasnúť: nechaj svietiť!

Lebo literatúra vidí, preto ukazuje a kniha je najkrajšie teleso v kozme.

Literatúra: to mĺkve spytovanie sa hluchých stromov. V strome je utajené teplo, papier je jeho časť. A tak sa opriem o krehučký papier, o jeho mocný kmeň a mlčky, mlčiačky sa dorozumievam s kýmsi cez každé povetrie. Bez listov a stránok by sme boli celkom bezbranní a nahí, vetru vystavení. Tuším nehu, ten vánok, ktorý nevidno. A tak listujeme a tak sa zohrievame, lístím a dopismi šumíme, šuštíme, šuchoceme, akoby sme žili.

Žil som si v tieni slov, v ich jase, teda s knihami. Knihy sú kozmická anténa. Ale rozhlasový prijímač musí byť aj uzemnený. To je príroda, konkrétne zem, stromy, rastliny, živočíchy. Bez dotyku s predmetnosťou, s hmotou, človekovo myslenie abstraktnie a jalovie. Reč bez vzťahu ku skutočnosti je neosobná, suchá. Nič neznamená a nič neoznačuje, na nič sa nepýta, na všetko vie odpovedať. Vlastne je nepravdivá ako správa z virtuálneho štúdia.

Ako všade počujeme, reč môže slúžiť aj podlosti a hnusu, ale jej podstatná funkcia je dorozumenie, prenos presnej informácie. No neuspokojí sa len s informáciou, teda pravdivosťou, ale túži aj po kráse, estetike. Ako svieži aktuálny príklad môže poslúžiť publikácia Norberta Gáborčíka Tráva a kosa (Nitra 2006), ktorá popri odborných príspevkoch z oblasti ekológie, agrobiológie, etnografie prináša aj úvahu Pavla Hrúza, báseň rómskeho básnika Dezidera Bangu a iných umelcov. A tak jazyk nás ochraňuje, bdie aj nad trávou. Aká tráva, taká seč, aký človek, taká reč.

V akejsi pozitívnej skepse, ktorá nemá čo získať, ale ani stratiť, tak snívam. A listujem si, akoby som kráčal lesom listnatým, šuchotavým, listujem si v knihách a dopisoch. Každá prítomnosť, tá minulá i budúca, je vždy nepomenovateľná. Svet je labyrint, v ktorom zmätene blúdia slová a zároveň ukazujú cestu.

Ako dostať sliepku do kurníka

A je tu zase pôstny čas. Ideológov a konateľov vedeckého i praktického konzumizmu a vulgárneho materializmu to nezaujíma. Akoby sa súlad pohybov Zeme okolo Slnka a dráha Mesiaca, ktorý hýbe moriami, týkal len cirkvi a „veriacich“. Súzvuk vesmírnych telies presne vyrátali na úsvite vekov a pochopili dávni Babylončania i stavitelia pyramíd. Mesačný spln a jarná rovnodennosť určia nielen dátum Veľkej noci a pred ňou týždne pôstneho obdobia, ale určujú celý rok až po advent a zimný slnovrat v zmysle psychologickom, biologickom, kultúrno-historickom i klimatickom. Ide o organizovanosť, bez ktorej nijaký systém nemôže fungovať. Ide o poriadok, vzťah rytmu a zhubnej arytmie, o striedanie harmónie s disharmóniou ako ročné obdobia, deň a noc, pohyby srdca a dýchania, života a smrti. Každá sliepka vie, že rebrík do kurníka nefunguje, ak jeho priečky nie sú usporiadané rytmicky a harmonicky. Len naša moderná „lajfstajlová“ spoločnosť to nechce vedieť.

Ak v našej mysli
nedýchajú tí dávni
dávno sme mŕtvi.

Preto namiesto správ a reklamy počúvam Matúšove pašie, ktoré priniesol mladý muž Gerwald z Lipska. Bachovo vrcholné dielo bolo prvýkrát uvedené na Veľký piatok 11. apríla 1727 v Thomaskirche. Johann Sebastian sám ho pokladal za hodnotné a vo svojej tvorbe dôležité. Svedčí o tom aj fakt, že ho ešte viackrát prepracoval a niekoľko ráz uviedol v nasledujúcich rokoch. Partitúra Matúšových pašií je jednou z najkrajšie napísaných autografických partitúr, Bach v nej použil aj farebné rozlíšenie textov.

Pretože na Veľký piatok boli v Lipsku slávnostné bohoslužby len v jedinom kostole, mal Bach k dispozícii všetkých schopných miestnych spevákov a inštrumentalistov. Na uvedenie pašií ich potreboval asi šesťdesiat. Toľko sústredenej energie zrazí človeka na kolená ako úder. Príval vĺn, príboj, mohutný príliv a odliv energie v áriách, choráloch, zboroch a recitatívoch. Najmä posledný vzdych, zbor Wir setzen uns mit Tränen nieder, sadáme si v slzách, dokáže v poltónoch, najprv v citlivom, dráždivom poltóne medzi c - h rovno bodnúť do srdca smrteľne a zároveň pokojne, po h zase úder poltónu b v začiatku druhého taktu. Akord pod h je otvorená rana či hrob v zhustenej energii vokálov a inštrumentov. Pod nekonečným a večným morom, zmietaným prívalmi harmónie a disharmónie na skalnatom dne nehybný basový tón c. Výkrik, vášnivý vzdych, výboj elektrickej energie, ale celok ako nežná molová uspávanka, veľké uzmierenie. Pokojný smútok bez brehov. Pokoj vám.

Od narodenia
pochovaný vo vlastnom
tele nechladnem.

Literatúra môže mať aj pamäť

Dobre mi urobili súdruhovia boľševici, keď ma začiatkom sedemdesiatych rokov vyhodili zo zamestnania v Matici slovenskej. Mohol som celé dni slobodne čítať, študovať, písať pri priezračných vodách Kolpašského tajchu pod spoľahlivým dohľadom ŠtB. Jazierko sa myká, hovorí malý syn. Tap tap, hovorí malá dcéra. Ale z čoho budeme žiť?

Len čo teplomer ukáže ranných päť stupňov, taký je hneď aj poslušný vzduch, no stálejšia voda si zachováva vyššiu teplotu a v inej substancii sa dvíha k výšinám, akoby už už mala začať vrieť, toľko pary sa nad ňou vznáša. Jazero stúpa k oblakom. Hľa, voda s lepšou pamäťou.

Tá voda si určite pamätá aj dávneho muža s tenkými fúzikmi a veľkými očami, muža na koni s množstvom čudných prístrojov, ktorými meria, ráta a zakresľuje terén pri rekonštrukcii hrádze, „prustu“. Je to muž múdry a horlivý ako planúci strom. „Potom sa jej videlo, že tých stromov je celá planúca hora, ktorá sa nasycuje ohňom z drobného raždia. Bol ako horiaca hora,“ hovorí o ňom spisovateľka. Bol to geniálny matematik a fyzik, vynálezca Samuel Mikovíny z Banskej Štiavnice.

Bolo to presne v čase, keď na východe doznieva éra Petra Veľkého, v Lipsku Bach píše kantáty a prelúdiá a Voltaire sa vysmieva z hlupákov. Starý disidentský spisovateľ a vedec Daniel Krman sedí vo väzení na bratislavskom hrade pri partičke šachu s Matejom Belom, ktorý ho navštevuje. Prvá polovica osemnásteho storočia, tak ako inokedy a tak ako aj dnes, bola časom mravného marazmu, čas vojen, chamtivosti, mocenských intríg a zadubenosti, takže fakt, že tu žili a pracovali intelektuálne hviezdy svetového formátu Krman, Bel, Mikovíny vyzerá ako zázrak. Ich dielo je dodnes produktívne, lebo rozšírili významy, zväčšili obzory.

Nikto však odrazu nespadne z Marsu ani z jahody, ale vyrastá v priečnom i pozdĺžnom kontexte z určitého prostredia, obklopený priateľmi, predkami, deťmi, matkami a manželkami, ktoré sú skryté, no neraz určujúce a podstatné. Preto dobre urobila Rút Lichnerová, keď v próze Anna Regina (2006) osvetlila Samuela Mikovínyho akoby zboku, z inej strany, očami jeho manželky. Pohľad citu, nielen rozumu. Lichnerová z krátkych sekvencií zložila farebnú mozaiku, akúsi žiariacu vitráž doby. Súčasnú prózu, prevažne redukovanú na vulgárny a povrchný realizmus, obohatila a rozšírila tematicky, kompozične, stavbou viet i slovníkom, dejinnými faktami aj imagináciou a ironizujúcou fantáziou. Je tam tajomná hmla aj hra svetla, pripomínajúca línie, farby, temné zákutia a vody Štiavnického pohoria. Hľa, slovo s lepšou pamäťou.

Pesimistická zodpovednosť

Som vášnivý pesimista. Pretože dejiny sú vždy zlé, neľudské, protičlovečie. Všetci múdri boli a sú pesimisti, ak prijmeme toto zjednodušené delenie. Optimizmus – tá kratochvíľa – je nedostatok fantázie, invencie, vzdelania a predstavivosti, optimizmus je len lenivosť. Bude zle. „Útecha“ je v tom, že vždy bolo zle, často aj horšie. Predtým i potom boli vojny, mor, šialení vládcovia, hlad, bieda, asi aj smrť. A my – pesimisti aj optimisti – sme stále tu, žijeme, trváme. Čaká nás tragédia, len to najhoršie je pred nami (i za nami).

Ľudskú tvár tohto sveta zachraňujú a zachovávajú pesimisti: optimistami sú len skorumpovaní politici. Skutočné, hlboké, večné dianie (aj dobrá literatúra) je, chvalabohu, beznádejné: len ono trvá a tvorí hodnoty a pokus o krásu, ten stereotypný archetyp. Trváme iba vďaka pamäti a písmu, inak povedané‚ kultúre, tvorbe, mysleniu.

Aj naše genetické ustrojenie má pamäť. Ak tomu verím, pridávam si tak „zbytočné“ starosti namiesto toho, aby som si pokojne, spokojne labužnícky konzumoval prírodu, kovy, stroje, nerasty i rasty, pravdu, zvieratá, blížnych, literatúrku, masmediálne hračičky a kratochvíle, počítačové zábavky. Namýšľam si radšej, zbytočne a hrdo, že moji a naši predkovia, takí čestní, silní, charakterní a múdri a kultúrni že až (ako som si ich neraz aj vymyslel v dobrej viere a naivite) čosi odo mňa chcú, niečo mi prikazujú, akoby som od nich dostal nejakú domácu úlohu a poslanie, ktoré ma trápi a zaväzuje; je to diktatúra minulosti, bez ktorej sa nestane budúcnosť. Cítim sa byť pravou rukou svojich predchodcov, nimi identifikujem svoju totožnosť a integritu, som vykonávateľom ich vôle a toho, čo nestihli, čo nevládali dokončiť; som vykonávateľom ich testamentu, zmluvy, a táto otrocká poslušnosť mi – paradoxne – dáva slobodu uprostred márnosti lživých chvíľ. Je to hra na život a smrť. Je to hra na osobnú zodpovednosť. Zodpovednosť nás oslobodzuje. Toto sa týka každého, ale predovšetkým básnika a mysliteľa, lebo ním, dobrým poslom, môže byť len ten, čo kruto pociťuje zodpovednosť.

Pri troche štylistickej a logickej zručnosti by človek rovnako dobre mohol zdôvodniť a obhájiť aj opak, teda optimizmus individuálny či historický. Azda najmúdrejšie by bolo oba póly a protiklady považovať za klišé a zjednodušenú konvenciu, pretože realita, bytie, dianie nie sú ani optimistické ani pesimistické. A také nie je ani umenie. Mnohí považujú Bergmanove filmy za bezvýchodiskové, pesimistické a deštruktívne. Je to nezmysel, lebo nepovrchná analýza jeho replík, obrazov, zvukov v celkovej vzájomnej súvzťažnosti ukáže pravdivosť. A pravda nie je ani zlá ani dobrá, ani veselá či smutná, nádejná alebo beznádejná. Je mimo dobra a zla ako Bachova hudba, o ktorej spomenutý Ingmar Bergman, nehudobník, vedel akoby všetko. Podobne a iste nie náhodne zvýrazňuje Bacha a vlastnú obraznosť v symbióze a syntéze Andrej Tarkovskij vo filme Solaris. Jeho kamera bez pohybu opretá a zameraná na zimnú krajinu a ľudí na obraze Pietra Bruegela, do ktorej zneje Bachov organový chorál, vytvára neskutočne silné energetické pole, kde už nie je nič vedľajšie a druhotné, len tušenie nevysloviteľnej podstaty nášho bytia. Teda nič, len pravda, len tušená a naznačená.

Na písacom stole pod sklom mám báseň Zbigniewa Herberta Odkaz pána Cogito. Text je totálne a absolútne bezútešný, ale jeho vnútorná energia pravdivosti ma dokáže práve tým, paradoxne, akoby utešiť a posilniť aj v najhlbšej depresii. Toto nedokáže nijaký sladký a ružovkastý gýč optimizmu. Možno potom hovoriť o umení optimistickom alebo pesimistickom?

Báseň mi poslal hudobný skladateľ Roman Berger ako súčasť pozvánky na koncert, na ktorom som nebol, no pán Berger mi sľúbil zvukový záznam.

„Dovoľujem si Vás pozvať na slovenskú premiéru skladby Improvisation sur Herbert, ktorú som skomponoval na objednávku jubilejného 50. festivalu Varšavská jeseň 2007. Koncert pri príležitosti poľského štátneho sviatku a Roka Zbigniewa Herberta sa uskutoční v stredu 5. 11. 2008 o 19. hodine vo Veľkom štúdiu Slovenského rozhlasu.“

Nikto ťa neuteší
bdej – keď svetlo na horách dáva znamenie – vstaň a choď
kým krv obracia v hrudi tvoju temnú hviezdu
opakuj staré zaklínadlá ľudstva rozprávky a legendy
lebo tak dosiahneš dobro ktoré nedosiahneš
opakuj veľké slová opakuj ich zaťato
ako tí ktorí šli cez púšť a hynuli v piesku
a odmenia ťa za to tým čo majú poruke
bičom smiechu vraždou na smetisku
choď lebo len tak budeš prijatý
do kruhu studených lebiek
Buď verný
Choď

Koniec ukážky