Motorkár
Author: Peter Moskaľ
Date: 2016-06-16T22:00:00+00:00
Description: Peter Moskaľ – Motorkár
Rights: Copyrighted

Text © Peter Moskaľ, 2014

Obálka © Ľubomír Vlček, 2014

Grafická úprava © Pavel „Hirax“ Baričák

© HladoHlas Group, spol. s r. o.

Rumunskej armády 1/6, 036 01 Martin

info@hladohlas.sk, www.hiraxshop.sk

1. vydanie

Martin 2014

ISBN 978-80-89711-00-0

Peter Moskaľ

Motorkár

Elektronická kniha

Lepšie to neviem

*****

Svet sa už netočí, len sa tak motá. Keď nám unavená zotrvačnosť odpojí kábel pohodlných ilúzií, sme stratení. Bez ohňa, bez kameňa, bez zubov. Čierni aj bieli, smrteľní aj naivní. Všetky odtiene medzi tým. Matky, otcovia a ich deti. Pohoniči a ťažné kone. Kusy mäsa obalené do životopisov. Namiesto životopisov tlačivá. K tlačivám zložité vysvetlivky.

Potkýname sa na vlastných prahoch, mávame z vesmíru ako majstri. Jeme cudzie jedlá, kazíme vlastné vtipy, lásku si mýlime so sexom, sex s módou. Šaty robia dojem človeka. Človek je vzácny druh.

Smejeme sa na povel. So všetkou drzosťou nosíme vlajku civilizácie. Bohovia to s nami definitívne prehrali. Víťazom vykáme a bojíme sa ich. Šliapeme stále do tých istých výkalov. Akoby sme ich chceli zničiť roznosením na kopytách. Na vysokých opätkoch do každej postele. Ráno do práce, do škôlky, do všetkých zvyšných dní.

Základné stavebné bunky rozhovorov napadnuté rakovinou. Domčeky z karát na kľúč. Trochu kvetov a veľa buriny. Bývalé lásky sa nehlásia, bývalí spolužiaci okrádajú štát, štát okráda ľudí, ľud zachováva ľudovú slovesnosť, namiesto hnevu fúkame do fujár. Kyslá kapusta obsahuje veľa vitamínu C, ale pripravená je už novela tohto znenia.

Nevypiť je hriech. Voda riek stúpa, klesá, váha, či sa nemá už konečne poriadne nahnevať. Stresujeme doma, múdrieme v krčme, triezvieme už po ceste. Je tak veľa motoriek a tak málo motorkárov. Niet s kým pokecať, lebo sa práve začala porada o metodike rozhovoru.

Z rádií znie hudba, pred ktorou staré psy utekajú do poľa a suky ju milujú pri rýchlovke.

Pekné prežíva, škaredé sa množí. Do jedného gigabajtu sa zmestí jeden vegetariánsky film s horčicou a kečupom alebo kompletná diskografia Pink Floyd aj s akordmi. A stále ešte zostáva množstvo nevyužitého miesta na vlastné nápady. Nenapadá nám nič. Iba to dať hlasnejšie.

Vlasáčom lietajú lupiny z parochní, holohlavým sa prášia

z brady. A tieto triesočky ľudí padajú na každodennú prácu, na každodenný chlieb, na každodenný deň. Začína sa vždy na východe. Len okolo toho zbytočne špekulujeme. Rus, Američan a Slovák.

Máloktorý vtip sa stáva kultovým. Dávno som nevidel medveďa, líšku a zajaca zapíjať cenu za kultový scenár. Klasici poťahujú z cigár, no až dym z nich robí klasikov. Stoja na trhu akoby náhodou. Ale sú tiež na predaj. Moderné umelkyne po tvorivej pauze dokončujú ťah štetcom. Hrubý a dlhý.

Molekula vesmíru, lístok v potoku, myš v labyrinte, prekvapená tvár v skrytej kamere. Žiadne dopravné značenie, do konca života ani náznak konca. Sme toho svedkami. Dá sa to aj prežiť, dá sa to aj vychutnať. Nemusí to byť zlé a môže to byť aj pekné. Môžeš pre to zomrieť alebo zomrieť práve pre to. Rozmeniť na drobné, kúpiť posledný kus oblohy pre slávika v klietke.

Je to žena, je to viera, je to bláznovstvo, je to melódia, ktorá sa s tebou ťahá životom. Ohmataná plastelína, obhryzené jablko. Radosť odložená na horšie časy. Nevieme ani ako vlastne vyzerajú tie najhoršie.

Pohyb a čas. Nesúhlasím, chápem, poslušne hlásim, šliapem. Robím to, čo by som nemal. Robím to, čo môžem.

Slnko sa leskne na nádrži, neviem si vybrať smer ani cieľ. Nič zvláštne. Všetko tu už bolo dávno a nespočetne veľakrát. Ale prvýkrát si pamätám, že som to ja.

Smetiarske autá zbierajú jednorazovú poéziu, jeme desiatu a vyhrievame sa na veľkej prestávke medzi ľadovými dobami.

V knižniciach zatiaľ žltnú knihy. Jedna tam chýba.

Isto si ma pamätáš. Mal si ma už tak blízko. Ovoniavali sme sa, ale nesiahli na seba. Bola som jednou z tých, na ktoré si dlho hľadel a neodvážil si sa. Iná. Dokonalá. Bojoval si sám so sebou. Ja som to videla. Chcela som pomôcť úsmevom, no nakoniec som ti to neuľahčila. Nespýtal si sa nič hlúpe. Ani koľko je hodín, ani či náhodou neviem, aká je vzdialenosť medzi Zemou a Mesiacom. Nespýtal si sa nič.

Čakala som. Mlčal si. Nedočkali sme sa. Mohli sme byť dokonale šťastní. Nepremenili sme šancu a zľakli sme sa, že je to už koniec hry.

Poznáš zo mňa len zlomky. Tušíš, že som bosorka a mám rada tie dni, ktoré sa začínajú nocou. Keď je denné svetlo pokračovaním tmy, a nie naopak. Keď vysajem energiu rána a poobedie prespím. Okrem mňa sa nič dôležité na svete nedeje. Viem vypnúť telefón. Sny zabúdam, život zabudnúť neviem. Rada nosím sukne.

S niekým alebo sama. Viem oboje. V nejasných veciach vždy jasno. Sem-tam výkyv z normálu. Smrteľná. Sem-tam šťastná. Neporaziteľná, keď mám dosť peňazí na muziku a kŕmim jukebox tesne pred záverečnou. Keď cítim, že okolo mňa obiehajú znamenia. Som len príliš náročná, neviem si z nich chytiť ani jedno.

Odbieham a vraciam sa. Svet je pre mňa obrovský. Množstvá nahodených návnad. Chutia mi kyslé veci, mám rada zelenú.

Keby si chcel a mohol, som tvoja. Prečo si nepísal?

Bál som sa a vyhováral, že niet o čom. Neklamal som. Bolo mi príliš dobre alebo príliš zle. Čakal som na lepšie časy. Že to príde samo. Ono. Orechové. Moje. Nevedel som udržať správnu prevádzkovú teplotu hlavy a spokojné telo. Nemal som prežité všetky písmená svojho príbehu. Na vymyslené kecy nemám žalúdok. Nie som spisovateľ.

Bola si ešte ďaleko. Chýbala mi viac motorka než ty. Teba som chcel zbaliť neskôr. Navždy.

Plány len na zajtra. Alebo ani to nie. Zajtrajšok bol vždy ďaleko. Učil som sa nové slová a mlieko mi tieklo po brade. Na vlastnej koži som si zapamätal, že rok draka je len fráza. Nič nemení. Ale keby som mal dračie tričko, budem ho nosiť do roztrhania.

V zrkadle vidno, ako rýchlo tikajú sekundy. Ide z toho strach,

a tak som si začal nahlas spievať.

Nespomaľoval som ani vtedy, keď som bežal opačne. Zbieral som čerstvé bobule zážitkov, tlačil z nich šťavu, pil ich z orosených pohárov. Povedal som nahlas do mikrofónu, že na ne nikdy nezabudnem. Ako nejaký frajer, ktorý na to má.

Zabúdal som. Frajerina je ťažká. V nerozvitej vete. Nechýbalo mi ležanie na verejnom priestranstve s ľuďmi bohatými na tuk. Žiadna obsluha.

Začneš skoro a bude to nedozreté. Odložíš na neskôr a zhnije ti to.

Vedel som, kde a prečo stojím. Nebol som si len istý, či písať naozaj chcem. Žiaden iný dôvod by ma nezlomil. Nádoba nebola plná. Nekvasilo. Málo mušiek okolo suda. Chcel som variť pamätný ročník. Ten chľast jednoduchej zábavy obyvateľstva, z ktorého ťa rozbolí hlava, sa predáva za výhodné ceny hocikde. Nechcem ťa opíjať, nechcem blbosť, na ktorú tisíckrát klikneš, keď sa ma nevieš dočkať. Ani prosbu, ani prikázanie, ani riadok v dennej tlači. Granuly daj psovi, život deťom, peniaze štátu. Daj psovi, daj deťom, daj štátu, daj chlapom. Daj všetkým.

Stádo pohlavne, rasovo a nábožensky zrovnoprávnených kuriev, ktoré behajú, otravujú, kradnú, predstierajú, núkajú so zľavou, predávajú. Tak veľmi hlučne. Všade. Nedôstojne.

A mne nech dajú čas. A pokoj. Narodím sa vždy, až keď si ma niekto trikrát tajne želá. Spadnem zo svojho súhvezdia. Nájdu ma, až keď vychladnem. Zberateľský kúsok.

Bál si sa, že si už všetko povedal. Bál si sa, že nie si ešte dosť múdry? Vtedy ti to ešte nebolo jedno. Nerátal si so mnou. Ani si si ma nevedel predstaviť. Si samoľúby chlap, ktorý zúri, ak ho nikto na svete nepočúva. Myslíš si, že všetci sú už tak veľmi skazení čítaním reklám o blížiacom sa konci sveta. A pritom ja sa ani veľmi nemaľujem. Len si zvýrazňujem oči.

Máš príliš veľkú spotrebu energie. Veľa dýchaš, miešaš sa

s čistým kyslíkom. Prudko horíš. Pripadáš mi, ako keby si sa z celej sily o niečo márne snažil.

Zlomil si si necht. Lámeš kladivá. Pošpinil si červené koberce bielym vínom. Nechceš tak veľa, len hýbať celým vesmírom. Zatiaľ len teoreticky, hračkársky a dosýta najedený. Na revolúcie si nenašiel odvahu, lebo veľmi rád a veľa spíš. Sníva sa ti, že ťa vysmejú a na konci sna aj do teba vyrežú tekvicový úsmev.

Rozzúrené matky, dospelí otcovia, vzorní pracovníci, lenivá mládež, potenciálne milenky a zabudnutí kamaráti. Všetka tá rovnako nešťastná ľudská masa, ktorá sa raz za čas zoradí za tortou a spieva Happy birthday to you. Bojíš sa, že vedia viac trestať než chápať. Bojíš sa zodpovednosti pred nimi.

Len veľa o sebe rozprávaš a málo ma hladíš. Nechtiac mi ubližuješ, nevieš ma pofúkať.

Myslíš si, že akýmsi zázrakom ty sám prežiješ obdobie temna, v ktorom sa umenie zamieňa za tovar, za peniaze, za slávu. Beháš bosý, a pritom sa ti hnusí aj holubí trus. Aj holub samotný.

Ani v hustej hmle sa nechceš podobať na obchodníka. Poistku stále chápeš ako pevné lano, ktoré ťa drží, keď padáš, a nie ako dvojmo podpísaný papier. Nechceš byť cirkusový lev s miskou ryže na raňajky. Stojíš pri ceste, na ktorej značky plnia len estetický význam. Tentoraz nestopuješ. Trochu

si vyrástol v letných dažďoch. Čakáš, kým všetci prejdú, aby si mohol kráčať sám.

Nevysmievam sa ti, ani ťa neuctievam. Čo nemám, to nepotrebujem. Výnimka vo mne potvrdzuje ženu. Potrebujem si chvíľu pomlčať. Aby som potom mohla hovoriť hoc aj o láske. Neboj sa, som ozajstná. Som tu.

Povedz mi svoj začiatok.

Prechádzam uličkami stanového mesta a sám seba ešte pramálo tuším. Sledujú ma vyhasnuté reflektory motoriek. Ako posol v stredovekom meste kráčam rovno za kráľovnou. Hviezdy na nebi sú v plnom počte. O chvíľu ich bude o jednu menej. Jedna spadne pre mňa.

Je čas na lásku, na nočné kúpanie, na čakanie úsvitu. Na dôležité telefonáty, v ktorých mi to rozospaté hlasy ani nezdvihnú. Chlap bez tváre a bez mena ma predstavil svojej ušľachtilej mašine. Možno bola rozprávková. Možno to nebol ani chlap, ale len kocúr prezlečený za chlapa, ktorý ma doviedol na miesto činu. Chladnokrvne som ten čin spáchal.

Ľahký priestupok proti mravnosti. Len som si sadol a ohmatal si vyleštenú krásku. Vzrušujúca. Cudzia. V tej chvíli chcel Sokrates posmrtne rozviesť svoju slávnu vetu, ale predbehol som ho. Viem, že každá motorka má svojho pána. Viem, že nič nemám.

Vrieskali na mňa úradníčky, predsedníčky komisií, deti z nákupných vozíkov, vráskavé učiteľky praktického života. Ostal som za trest po škole. Ohundral som obraz prezidenta. Nič ho do mňa nie je. Stokrát som napísal na tabuľu, že raz budem mať, čo chcem. Minul som celú kriedu, a potom som to ešte škriabal kameňom ako väzeň pred popravou. Zaľúbil som sa do slobody.

V tú noc sa zo mňa stal motorkár. Rozostúpilo sa more, človek vkročil na Mars, tlieskala celá Čína, otehotneli staré dievky, na dne jazera objavili neandertálca, vznikla únia nezávislých zmrzlinárov. Diali sa také bežné veci. Keď som sa narodil a robil z toho vedu ako to robí Boh z Otca, zo Syna i z Ducha Svätého. Amen.

Predstavil som si tvoje pevné stehná. Ruku okolo pása, ktorou ma môžeš spomaliť. Pokrčenú mapu v brašne. Pod tvojimi vecami na spanie, jedlo na jeden deň. Ľudí, ktorí nám mávajú. Za dubovým stolom v krčme pri ceste piješ svoje malé pivo a ja prinášam nealkoholickú obeť našej ceste. Máš vždy poruke gumičku na zopnutie vlasov a lesk na pery. Sadáš si za mňa pred všetkými a rafinovane im na pozdrav vyšpúliš chutný zadoček. Moja. Drž sa.

Slnko je už červené, podávaš mi kolíky na stan, zbieraš drevo na oheň a moje piesne poznáš naspamäť. Si ešte mladá na sklamania. Chcem ťa pobozkať, ale rozplynieš sa. Som na začiatku a sám.

Otvoril som oči, poďakoval tomu mužovi bez tváre, zosadol z jeho motorky a šiel ťa hľadať na ďalšie strany knihy.

Na ďalšej strane je len lietadlo. Obrázok bez opisu. Nepíšeš veľa. Si v ňom, však?

Pri okne. Frankie spieva, ako si život vie spraviť po svojom. Neviem sa tej piesne v hlave zbaviť. Zdá sa mi to ako provokácia, keď ani neviem, kam vlastne letím. Londýn som videl len na mape. Nikto ma tam nečaká. Je november, o chvíľu budú Vianoce a možno mi bude zima. Tehlová, neomietnutá, imperialistická. Proti nej mám len požičané peniaze a svoju starú zelenú bundu.

Som pripútaný, aby som sa nezabil proti predpisom. Ako ľahko sa to spieva a aké ťažké je udržať slzy, keď sa kolesá prestanú dotýkať zeme. Polia, lúky, lesy, hranice, národné obrodenie, národ, jazyk, rodný list, mraky a hmla. Slováci s krížovkami. Naučili sa lietať.

Letušky robia, čo môžu. Šikovné dvojjazyčnice. Nemám chuť ani na nápoj, ani na ne. Frankie ešte stále provokuje. Vravím si, že tá pieseň je aj o mne. Hlavne o mne. Alebo som len zas naletel sám sebe. Nedokonalý potomok Adama. Výhovorka. Obyčajný klamár. Pierko vo vetre, čo chce byť režisérom filmu o vtákoch. Blázni v oblakoch, matky na zemi. Ako sa mám?

Tej žene, ktorá pre mňa nespáva, nepoviem všetko. Nepoviem takmer nič. Okrem výmyslov. Bez toho to nejde. Pravda je ťažký kameň na jej hrudi a ja ju predsa nechcem stratiť. Znesie veľa, ale načo ju trápiť. Deje sa to tak či tak. S plienkami aj bez nich. Som napoly ona. Neuniknem. Je o nej jedna mrazivá báseň. Presne ti ju však povedať neviem.

Matka uspáva. Nachádzam polohu pre svoju unavenú hlavu, sledujem okno, zatváram oči. Niečo sa určite bude diať, ale niečo už bolo. Vraciam sa tam, kde mi bolo dobre. Kde si to pamätám alebo idealizujem.

V bielych ponožkách. Neprezutí. Básničky píšem na linajkový papier pod abstraktný obrázok. Poskladám a darujem. Nezapamätám si. Netuším, čo mi za tie verše dá ona.

A pritom nemám až tak veľa načítané.

Vravíš teda, že si to bol ty?

Kam?

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Lepšie to neviem