Dominik Dán

Mucha

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Text © Dominik Dán 2009

Slovak Edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o.,

Bratislava 2009

ISBN 978-80-8085-865-0

1

Jún 1990

„Pán hlavný... páán hlavnýýý! V mojej polievke pláva mucha!“

Obsluha na terase začmudenej reštaurácie viazla. Ani občasný výkrik platííím nedokázal zrýchliť slimačie tempo čašníka, nieto ešte hroziaca reklamácia. Chlapík s ulízanými, nezdravo premastenými vlasmi sa neochotne odlepil od pultu, kde pokojne fajčil a debatoval s výčapníkom, vzal nedočapované pivá, prešiel krížom cez lokál, drgol do závesu z céčiek a ocitol sa na terase. Porozhliadol sa a lenivo podišiel k stolu v rohu. Čierne nohavice sa mu na stehnách leskli od zažranej špiny. Poltopánky sa neleskli už veľmi dávno. Neuklonil sa kvôli hosťovi, pretože to, čo vystrúhal, sa úklonom nedalo nazvať ani náhodou, zohol sa iba preto, aby lepšie videl na živočícha, ktorého hosť reklamoval.

Čašník sa presvedčil na vlastné oči, vystrel sa a nenapadlo mu nič rozumnejšie, iba odľahčiť trápnu situáciu ešte trápnejším vtipom.

„No... je tam... a čo? Za päť osemdesiat by ste chceli čo, aby tam plával delfín?“

Z čela mu odkvapla kvapka potu a v pivnej pene jedného z krígľov sa urobila dierka. Všimol si to nielen čašník, ale aj hosť. Čašník akoby iba tak odtiahol ruku a päť krígľov premiestnil z pupka na bok. Nič si tým nevyžehlil. Hosť chytal obrátky.

„Tak toto je už vrchol! S takouto drzosťou som sa nestretol ani za socializmu, a to už skoro rok budujeme demokraciu! S takými ľuďmi, ako vy, sa teda ešte narobíme! Ako si môžete dovoliť robiť si vtipy z muchy v polievke, navyše, ktorú servírujete práve mne!? A čo tí ostatní, ktorým kvapkáte pot z čela do piva? Ako k tomu prídu?“

„Ľahko, za tri päťdesiat...“

To nemal povedať.

„A okamžite mi zavolajte vedúceho! A prineste aj knihu prianí a sťažností!“

Čašník sa uchechtol.

„Že vedúceho! A knihu! Kde to žijete, človeče!? Sám ste mi pred chvíľou básnili o demokracii! Asi ste zabudli, že...“

Chlapík v džínach a bielom tričku mu odzadu poklepal po pleci a iba nebadane hodil hlavou k výčapu. Čašník sa prestal hádať a poslušne odcupkal. Pár hostí prestalo jesť a piť a poočku sledovali sľubne sa vyvíjajúce intermezzo.

„Pane, máte prianie?“

Hosť si ho pochybovačne premeral.

„Vy ste vedúci?“

Naozaj tak nevyzeral. Chalan sotva po maturite. Prehrabal si nagélované vlasy a jazykom si prehodil zápalku do druhého kútika úst.

„Nie. Ja som riaditeľ tohto podniku, pane. Som podnikateľ! Žiadny vedúci, žiadna kniha prianí a sťažností, žiadny raj.“

„To teda máte naozaj pravdu, od raja má tento bordel veľmi ďaleko.“

„Mal som na mysli RaJ s veľkým er a s veľkým jé. Reštaurácie a Jedálne. Kúpil som to od nich, presnejšie kupujem, ale to je vlastne jedno! Akoby to už bolo moje! Staré socialistické podniky krachujú a teraz sme tu my,“ dlaň s naširoko rozovretými prstami si priložil na hruď a víťazoslávne sa porozhliadol. Partia výrastkov pri stole v opačnom rohu letnej terasy mu ukázala vztýčené palce. „Už nemusím robiť na tie kurvy komunistické, teraz robím sám na seba, do vlastného vrecka, a vy mi tu kazíte renomé a poburujete klientelu. O čo vám vlastne ide, pane?“

„O muchu! Objednal som si šošovicovú s párkom a sotva som ju pomiešal, vyplávala mucha... aha! Pozrite! Tu je! Masárka jak hovado!“

„To je dosť zvláštne, nemyslíte? Šošovicovú s párkom podávame už od rána a nikto sa zatiaľ nesťažoval, a sotva prídete vy, už je tam vraj mucha! Nie ste vy takto náhodou od konkurencie? Máme skúsenosti aj s týpkami, čo si ju prinesú so sebou a hodia ju do polievky, len aby vyvolali rozruch a odohnali zákazníkov. A samozrejme nemuseli platiť! Máte vôbec na zaplatenie, keď sme už pri tom?“

„To... čo si... dovoľujete!?“ hlas sa mu začínal triasť. „Šošovicovú s párkom podávate od rána, hovoríte, a od ktorého, ak sa smiem spýtať!? Párok je scvrknutý, polievka kalná a studená...“

„Tak to by stačilo! A von!!“

Výrastkovia pri stole v rohu vstali. Jedna mamička si pritiahla detský kočík bližšie k sebe a druhá kývla na dievčatko v ružovej sukničke a privinula si ho na hruď.

Turista v kraťasoch prudko a dosť nasrdene vstal a vylial polovicu polievky na stôl. Zaťal päste, ale banda vyzývavo gániacich zmrdov ho odradila od úmyslu obhajovať svoje práva. Iba sa rýchlo zohol po batoh, prehodil si ho cez plece a bez slova prekľučkoval pomedzi stoly.

„To je úroveň... seriem aj takú demokraciu... zlatí komančovia... šojku na vás...“ frfotal, ale ani sa neobzrel a trielil na autobusovú zastávku.

„Díky,“ utrúsil podnikateľ smerom k stolu v rohu, „banda, máte u mňa rundu na moje triko,“ a vzal poloprázdny tanier.

Banda si spokojne posadala a mamičky pustili svoje deti hrať sa.

Bola sobota, prekrásne slnečné júnové popoludnie. V lesoparku na kraji Nášho Mesta sa tmolili mraky ľudí z centra a užívali si prvý skutočne horúci víkendový deň. Všade pohoda a usmiate tváre oddychujúcich ľudí, poskakujúce decká a bábätká v buginách polepené cukrovou vatou a sladkou malinovkou. Mamičky v dlhých letných šatách hore „naboso“ posedávali na laminátových stoličkách s nespoločensky roztiahnutými nohami a vetrali, čo sa dalo. Čo sa nedalo, ovievali preloženými časopismi a novinami. Všade pokoj, mier a láska.

Teplo bolo už od mája, ale horúčava sa začala až teraz. Riaditeľ reštaurácie Konvalinka dal v prednej stene odinštalovať veľké dvojkrídlové dvere, čím rozšíril svoj podnik o terasu, lemovanú prenosnými betónovými črepníkmi. Pergola prekrývala všetky stoly, a keby prišla búrka, zadebnil by dvere za pár minút. Zatiaľ nebolo treba a stačil aj záves z umelohmotných céčiek.

„Ty debil,“ povedal riaditeľ čašníkovi, keď ho vymákol pri výčape, „koľkokrát ti mám opakovať, že aj keď si môj brat, budeš makať a poslúchať ako švajčiarske hodinky, a tie svoje debilné maniere z lochu si necháš od cesty!? Koľkokrát!? Dobre, že si mu rovno nedrbol!“

„A mohol som...“

„Hovno si mohol! Dohoda platí, nezabúdaj! Budeš tu robiť iba do prvého prúseru, iba to som otcovi sľúbil, nič viac! Do prvého prúseru, potom letíš a je mi úplne jedno, ktorú zase vytrtkáš alebo okradneš a koľko za to vyfasuješ, jasné!? Celá rodina sa o teba stará, tak by si mohol prejaviť aspoň trocha vďaky a urobiť aj niečo pre nás a sekať na chvíľu dobrotu, ty...!“

„... sa nepoj...“

„A prestaňte už pančovať to pivo!“ majiteľ nebol na bratovu odpoveď vôbec zvedavý. Obrátil sa na výčapníka, lebo výčitka patrila aj jemu. „Jeden ako druhý! Panebože, čo som komu urobil! Čapujte to po čiarku aspoň na začiatku sezóny, vy debili, a nech vám do toho nekvapká pot a sliny a starú polievku nevylievajte do čerstvej, ale do kanála! Všade je múch jak nasratých! Vidíte sami, ostatní ich možno žerú, ale nájde sa aj fajnový debilko ako henten a narobí nám problémy. Hygienika alebo kontrolu tu naozaj nepotrebujem!“

„Dóóbre...“

„A šmýkaj na terasu, na štvorke máš objednávku, nevidíš, alebo čo!?“

Riaditeľ sa zahnal, ale neudrel. Švihol a rutinérsky chytil muchu pochodujúcu po hrane výčapu. Brat čašník sa prikrčil a radšej vybehol von. Cestou zúrivo rozkopol céčka, ale tie sa iba so štrngotom vrátili späť a unudene odvisli.

„Alino,“ riaditeľ sa nahol nad výčap a kývnutím brady naznačil výčapníkovi, aby sa nahol aj on. Palec zatlačil do zovretej dlane, zašmátral a počkal, kým v nej puklo. Potom vysypal rozdrvené telo na zem a očistil si dlane tichým tľapnutím, „toho roku sú jak hovädá prežraté, také kusy lietajú...“ s prekvapením a odporom skontroloval mŕtve telo muchy na zemi a pre istotu ho ešte aj prišliapol, „... čo som to chcel... aha! Neser ma aj ty, naozaj! Dal som ti ho na starosť, aby si ho strážil a priučil remeslu, a nie aby si ho vyškolil vo všetkých prasacinách, čo vás naučili v učňovke. Nedovoľ mu roznášať nedočapované, a nech nenaberá polievky ani guláš. Ty vieš sám najlepšie, čo v tom pláva a ako to treba urobiť, aby sa to dalo žrať, tak ma neser a staraj sa trochu! A nech nechodí po lokále ako šupák a nech z neho netečie ako z vola!“

„Prepáč, Robo, mal som štyri objednávky naraz a...“ výčapník prestal čapovať a nacvičeným pohybom si napravil elastický obväz na ľavom lakti. Postavu mal dobrú, krátke tričko odhaľovalo mohutnú muskulatúru na rukách a obväz svedčil o tom, že je aj dobrý športovec. Asi tenisový lakeť.

„Na to ti seriem! Pozorujem to už hodnú chvíľu, takže sa nevyhováraj na nejaké zasraté objednávky!“

„Dóbre...“

„A keby sa začal obšmietať okolo nejakej kurvy v letných šatičkách s kočíkom, tak to chcem vedieť okamžite, jasné?“

„Jasné! To sa môžeš spoľahnúť, viem, za čo tam bol a na čom sme sa dohodli, takže...“

„Vieš hovno, čo je to mať takého bracha a čo mi rodina robí kvôli nemu, tak drž láskavo hubu!“

„Dobre.“

„Koľko sme dnes urobili?“

„Osem hekto.“

„Tak sa snažte. Idem zohnať ten mrazák a na fajront sa zastavím kvôli hárkom, tak neojebávať a makať, kapíšto?“

„Jošefe!“

Odišiel iba päť krokov a potom sa vrátil. Alino zavrel pípu, podstrčil nový krígeľ, aby nekvapkalo iba tak zbohdarma na pult, a znova sa nahol dopredu.

„A ešte jedno... ak by sa ukázal Valér, tak nebudeš strieľať ty, ale necháš to na mňa, jasné?“

„Dohoda je dohoda! Volám ťa! Je tvoj!“

Riaditeľ prikývol, sklonil hlavu a potom ustarostene vzhliadol na Alina.

„A... inak, si v pohode?“ spýtal sa už miernejšie.

„V pohode, veď to vidíš, né?“

„Šak preto...“ a odišiel zháňať mrazák.

Alino počkal, kým zareval motor auta a kým jeho rapotavý zvuk nezanikol v diaľke. Až potom sa mu naozaj uľavilo. Milo sa usmial na dievča pri stole, ktorému hovorili víajpí. Nikto okrem riaditeľa ani presne nevedel, čo to znamená, ale napísali to hrubou fixkou na kus výkresu, preložili ho napoly a umiestnili do stredu. Bol na boku výčapu jasne oddelený od ostatných stolov v lokále a sedávali pri ňom iba riaditeľovi kamoši. Aj obrus menili každý deň, aby sa líšil od ostatných.

Teraz tam sedela ona.

Prvý raz sa zjavila asi pred dvoma týždňami. Vraj si vyšla na výlet a prekvapila ju búrka. Nečudo, pršalo vtedy skoro stále.

„A to takto sama, samučká...?“ zatiahol Alino a podal jej čaj.

Aj v lete dobre padne horúci čaj, ak je človek premočený do nitky.

„No a? Čo budem koho otravovať?“

Alino mal prázdny lokál a nudil sa, tak si prisadol.

„Zranenie?“ a bradou kývla k jeho ľavému lakťu s bandážou. Uchlipla a vyžmýkala si konce dlhých čiernych vlasov.

„Nó...“ zatiahol neurčito, „iba taká hovadina,“ a pohladil si záhyby obväzu, akoby sa chcel uistiť, že sú na svojom mieste.

Alino skočil dozadu a priniesol elektrickú piecku. Nasmeroval ju na ňu a za odmenu dostal úsmev. Zobral jej aj rum k tomu čaju a dosť ho mrzelo, že nechcela ostať do záverečnej. Teraz nemohol odísť z výčapu a ona sa ponáhľala.

Ale na druhý deň prišla zas. Už nepršalo a nebolo sa treba schovávať, ale pod mrakom bolo stále a ľudí to do lesoparku neťahalo, takže Konvalinka zívala prázdnotou a Alino mal čas. Zase si sadli k víajpí stolu a zase si hrkútali.

„Čo si zač?“

„Chcem byť výčapníčkou ako ty.“

„Si príliš mladá.“

„O chvíľu maturujem a robím strednú kelnerskú, takže budem mať aj kvalifikáciu.“

„Sa nepotento... strednú s maturitou, hovoríš? Takže sem chodíš iba preto? Aby si sa priučila?“

„Aj pre to. Aj... som ťa chcela vidieť.“

Ani dnes nechcela ostať do záverečnej, ale už si aspoň tykali. Odprevadil ju až po betónové črepníky na terase. Až po hranice svojho kráľovstva. Potom už bol iba chodník, zastávka autobusu a jej úsmev za zadným sklom.

Prišla aj na tretí deň a potom zas.

Vtiahol ju dozadu do šatne a zvalil na prepotenú posteľ. Mumlala niečo, že nie, že nie takto, ale to brbocú všetky. Z ničoho nič prišla Iveta a vyrušila ich. Mala byť u lekárky, ale mala dovolenku, tak sa vrátila skôr. Vyrušila ich, dievča v panike vybehlo von a Alino vrazil Ivete takú, až sa jej zatočila hlava.

Prešiel ďalší týždeň a chodila skoro pravidelne a v Alinovi narastal tlak. Hučalo mu v pére a na zátylku sa mu od vášne ježili vlasy. Bola mladá, sotva osemnásť, čiernovlasá a veľmi pekná.

Dnes prišla tiež.

„Čo ste si šepkali s riaditeľom? Zďubal ťa?“

„To je naša vec, nestaraj sa.“

Iba pokrčila ramenami a odpila si z malinovky. Alino dočapoval a prisadol si k nej.

„Vieš čo? Je konečne pekne, sucho, spravíme si malý výlet hore na tú čistinku, vieš ako je hore nad nami ten altánok. Pätnásť minút chôdze tým chodníkom za nakladacou rampou hore do svahu.“

„Poznám to.“

„Tak choď tam, prídem o chvíľu za tebou, dobre?“

Hodila plecom a hlavou kývla alebo pokrútila, že možno aj áno, alebo radšej nie... kto sa v tých mladých babách má vyznať? Ale dopila a poslušne vyšla von. Biele kvietkované šaty za ňou roztopašne povievali, a keď jej ich prievan vo dverách podfúkol a odhalil biele stehná, Alino bol na pokraji nervového zrútenia.

„Iveta!! Iva!“

„No?“

Iveta vyšla z kuchyne, prežúvala a utierala si ústa.

„... ťa radšej šatiť ako živiť...“

„... sa nepotento.“

„Iva, zober to na chvíľu... na šestku pôjde asi osem a rozčapuj štyri do foroty!“

„Dóbre.“

Alino jej odovzdal kormidlo a zašiel dozadu do šatne. Iba taká malá miestnosť vedľa kuchyne, plechové skrine, drevená lavica pred nimi a v rohu železná posteľ s prepoteným vankúšom a dekou. Smrdelo to tam ako v decáku a Alino to mohol posúdiť naozaj odborným nosom, lebo tam vyrastal.

Odomkol si plechovú skrinku, vybral balíček zabalený v starom tričku a posadil sa na posteľ. Balíček položil na stolík pri posteli a so svätou trpezlivosťou ho začal rozmotávať. Ku koncu sa mu roztriasli ruky, ale podarilo sa. Na fľakatej handre ležala plechová škatuľka od fajkového tabaku Holger Danske a Alino po nej chamtivo chmatol. Vybral z nej gumenú hadičku, striekačku a zatavenú sklenenú ampulku. Odpílil vrchnák a odfrčkol ho. Opatrne ponoril ihlu a aby sa ani kvapka nevyliala, pomaličky, s vyplazeným jazykom zaseknutým medzi zubami, natiahol tekutinu do striekačky. Vyhrnul si krátky rukáv ešte vyššie, zroloval si elastický obväz, omotal hadičku na začiatok bicepsu a koniec zasekol medzi zuby. Mykol hlavou a s vycerenými zubami nervózne zacvičil rukou.

Trafil na prvý raz, ako vždy.

Teplo. Príjemné teplo sa rozlialo cez žily do celého tela. Zaklonil hlavu, pokrčil plecia a pokýval ňou z boka na bok, až mu zaprašťali stavce. Chvíľu počkal, vytiahol hrot ihly, kúskom vaty si ošetril kvapku krvi, vpich zamaskoval elastickým obväzom a všetko rýchlo zbalil späť do umasteného trička.

Usmial sa. Zase bol v pohode. Presne ako sľúbil šéfovi.

„Môžeš ísť...“ povedal ticho Ivete a vystriedal ju pri výčape.

Priplichtil sa odzadu tichučko ako muž s nekalými úmyslami, ale tentokrát ju nezdrapol za boky a neohol. Iba do nej zboku drgol. Odložila nedočapovaný krígeľ a uhla mu. Po očku ho skontrolovala. Oči mu neprítomne blúdili sem a tam a v tvári mal ľahostajný výraz človeka s hlavou v oblakoch. Bol v pohode.

Bol v pohode, ako len človek môže byť v pohode v pohodové preteplené sobotné popoludnie, keď mamičky kočíkujú deti, ovievajú si prepotené lesklé telá preloženými novinami a tričká bez podprseniek sa im vydúvajú v nenormálnych tvaroch. A ostatné ženy bez kočíkov zúfalo hľadajú niekoho, s kým by sa o to v kočíku pokúsili.

Potom dostal kŕč do krku a hlavu mu skrútilo nabok. Čakal iba na to. Zavrel pípu a pohár sa mu nepodarilo položiť na výčap, ale vedľa, skotúľal sa do umývadla a pivo sa rozlialo. Sotilo ho dozadu, skrútol sa a odtackal sa do kuchyne. Chvíľu iba tak stál a dýchal. Postupne sa vystrel a narovnal aj krk. Usmial sa. Teraz sa cítil úplne v pohode, teraz môže ísť za ňou.

Iveta prestala šúpať zemiaky a s porozumením na neho nemo hľadela. Nebolo to prvý raz a vedela, že netreba volať lekára ani robiť paniku, stačí iba počkať.

Alino zašiel dozadu do šatne, prehrabal skrinku a vzadu pod montérkami nahmatal chladný kov. Opatrne vybral revolver. Nebol vyrobený v továrni, domáci kutil použil iba značkový bubienkový zásobník na šesť nábojov ráže deväť milimetrov, ostatné bolo vyrobené v zámočníckej dielni. Hlaveň bola dlhá ako na malej puške. Veľké svinstvo, ak sa s tým chlap naučí narábať.

Poťažkal ju v ruke, potom si to rozmyslel a schoval ju späť do skrine. Vzal si iba hrubý povraz a zadnými dverami vyšiel na nakladaciu rampu. Zoskočil na zem a...

„Aladár, prosím ťa, nechoď!“

Iveta stála na rampe s nožom v jednej ruke a s nedošúpaným zemiakom v druhej.

„Zmizni...“

„Nechoď, zle to dopadne, uvidíš...“

„Zmizni k pípe, ti hovorím!“

Iveta poslúchla, lebo dobre vedela, ako by zajtra vyzerala jej tvár, keby mu odporovala. Vrátila sa do kuchyne a smutne došúpala zemiak. Keď ho hodila do hrnca a hlasno čľupol medzi ostatné, rozplakala sa, ale iba ticho, tichučko, aby nikto nič nevidel, aby nikto nič nepočul, aby nikto nič nepostrehol.

Alino vykročil k lesu...

2

Júl 1990

„Vy debili, kam ste mi dali tresku?!“

Tlstý Váňa si sadol za stôl a okamžite vstal. Niečo ako keď si na projekcii nového filmu spraví strihač z kolegov srandu a v jednom momente ho zastaví a pustí späť.

Váňa vedel, že aj z neho si spravili srandu, lebo téglik bol na stole ešte pred pár minútami, a kým sa stihol vytlačiť na záchode, nemohol predsa sublimovať.

„Debili, nemohol iba tak zdrhnúť,“ oznámil vraždárom, lebo slovo sublimovať nepoznal, „tak sa neondejte a navaľte mi ho! Debilné fóry!“ soptil a bral to naozaj vážne.

„Váňa,“ zastonal Burger a zadusil cigaretu, „pred pol hodinou si dojedol párky, horalku nepočítam...“

„Tri,“ opravil ho Hanzel.

„... tak tri, a už láduješ tresku a...“

„A hovno vás po tom! Kde je!?“

Nepovedal, kde je. Zareval, kde je?!

Očervenal. Chalani pochopili, že v tomto smere sa dnes sranda asi vyvíjať nebude, a prestali sa uškŕňať. Váňa sa hrozivo týčil nad stolmi zrazenými v strede kancelárie a bol na pokraji nervového zrútenia.

Nie div, že ešte nevedeli odhadnúť mieru. Vraždársky fór sa zatiaľ iba formoval, pretože ozajstní samostatní vraždári budú až o pol roka, ale to ešte sami netušili. Neskôr pojem vraždársky fór rezonoval na všetkých policajných útvaroch a všetci im závideli súdržnosť a schopnosť zniesť aj špičkovanie na hrane zdravého rozumu a často aj zdravia, ale teraz iba začínali a občas sa stal aj prešľap. Zdravia preto, lebo... no, chlapi majú aj päste.

Oddelenie vrážd v Našom Meste založili prvého februára tisíc deväťsto deväťdesiat jeden. Pochopiteľne, oficiálne s týmto názvom. Vraždy sa páchali aj predtým a tiež ich objasňovali policajti, volali sa operatívci alebo kriminalisti a pracovali na odbore všeobecnej kriminality. Väčšina z nich robila toto remeslo dlhé roky za socíku a stali sa jadrom pri budovaní samostatného oddelenia vrážd za kapitalizmu. Spočiatku boli medzi nimi všelijaké vzťahy, ale to pravé jadro sa už kryštalizovalo.

Kto v tom čase robil na vraždách alebo kto týchto chlapov poznal, vie, čo to bolo. Ostatným je zbytočné niečo vysvetľovať. To sa totiž nedá vysvetliť, obdobie formovania novej demokratickej polície bolo treba jednoducho zažiť.

Konfucius raz vyslovil veľmi zaujímavú myšlienku o rieke. Mal pravdu. Kto vojde a vyjde a zapáči sa mu, môže sa vrátiť, koľko ráz chce, už to nikdy nebude ako predtým.

Oddelenie vrážd bolo iba jedno, v deväťdesiatych rokoch. To ostatné je iba chabý pokus zachytiť odplavené trosky do deravej siete.

„Zohni sa, ty tučino, a neziap! Prázdniny sa ešte len začali, a ty už chytáš stresy ako zédeeškár prvého septembra!“

Váňa sa zohol pod stôl a tresku našiel.

„Debili...“ zopakoval už aspoň piatykrát, ale tentoraz už zmierlivejšie, lebo žrádlo bolo na dosah.

Hanzel iba cmukol pomedzi zuby a znechutene pokrútil hlavou. Váňa bol jednoducho Váňa. Fór so schovanou treskou sa mu aj tak nepáčil už od začiatku, ale Burger trval na tom, že by to mali aspoň vyskúšať, a tak mu ju schoval. Teraz to Hanzel ľutoval.

„Tak sorry...“ precedil pomedzi zuby.

Váňa nepoznal ani toto slovo, preto ho prešiel bez povšimnutia a dal sa do ládovania. Jedenie to nebolo určite, lebo pol kila tresky polievkovou lyžicou sa jesť nedá. A ešte k tomu takým tempom.

Vošiel Krauz.

„Dostal som céčko,“ a na stôl hodil obdratú aktovku.

„Vodičák?“

„Néé, žltačku...“

„Gratulujem.“

„Ďakujem, Váňa, a nežer furt!“

Váňa sa nadýchol, aby mladého uzemnil, ale Burger ho predbehol.

„Tak si choď umyť ruky, Richard!“

„Načo ja, choď si ty! Ľudia, čo už majú žltačku, si nemusia umývať ruky, tí ju už majú, mali by si ich umývať tí, čo ju ešte nemajú a ani nechcú mať. Minule o tom hovoril jeden doktor v telke.“

„Filozofie?“ skúšal ho Hanzel.

„Doktor mudr.“

„Kecal! Umývať by si ich mali práve tí, čo ju už majú!“ nedal sa Burger.

„Richard, ty si z nás najsčítanejší, ako je možné, že ignoruješ základné zásady hygieny?“ dobiedzal Hanzel.

Richard Krauz bol síce policajné ucho, ale s vraždami mal skúsenosti ešte z obdobia socializmu. Robil vtedy iba kriminalistu na okrese, ale pomohla mu náhoda, v ich rajóne sa stala vražda, a tak sa zoznámil s Burgerom, ktorý už v tom čase robil na odbore a bol považovaný za eso. Padli si do oka a Burger veľmi rýchlo pochopil, že tento zobák s blond vlasmi a výdržou ako kôň má hlavu a všetky ostatné orgány, potrebné na výkon vraždárskeho povolania, na svojom mieste. Pomohol mu, vytiahol ho z okresu a robili spolu vraždy už dva roky, Burger samostatne a Krauz spočiatku ako člen tímu.

„Umývať ruky by si mali všetci!“ rezignoval Krauz a naozaj si ich išiel umyť, ale nie kvôli hygiene, mal ich od motorového oleja.

Váňa si naložil do úst, čo mu postekalo po brade, to zotrel prstami, zatlačil späť, kam patrilo, a oblizol si ukazovák aj palec. Mumlavo sa spýtal:

„Prečo?“

Na takto odborne formulovanú otázku Krauz nemal odpoveď, a tak iba pokrčil rezignovane ramenami a pustil si vodu.

Burger si zapálil cigaretu. Tá predošlá ešte zomierala v popolníku a vydávala posledné dymové vzdychy. Fajčil stále.

Oto Hanzel vstal a pozrel na hodinky.

„Je deväť. Ja už nalejem.“

Všetci automaticky pozreli na hodinky na zápästiach.

„Povedalo sa, že dnes vydržíme do desiatej,“ nesúhlasil Váňa.

„To sú skurvené socialistické prežitky, je demokracia,“ ohradil sa Hanzel a čakal na rozhodnutie väčšiny.

„Ty o skurvených socialistických prežitkoch máš najmenej čo hovoriť! Veď si robil predsedu SZM!“

To bolo dosť tvrdé. Bol to Krauz od umývadla. Burger stuhol a cigareta sa mu zasekla na polceste k ústam.

„A zobáci ako ty ma dobre poznali, veď ste tam boli organizovaní všetci, však, súdruh Krauz, a niektorí nielen tam, však, súdruh najmúdrejší Krauz! Takže mládež Stalinova by mala držať ústočká a opláchnuť poháriky dospelým mužom, aby sme zbytočne nestrácali čas.“

Hanzel reagoval s gráciou sebe vlastnou. Burger si uľahčene vydýchol. Títo dvaja sa doberali naozaj až po hranice urážky, ale obaja to vedeli v závere perfektne zahrať do autu. Ani jeden si totiž nevšímal podstatu, ale hľadali to, čo bolo použiteľné na smeč.

Hanzel robil na kriminálke už dlho a bol to profík na strelné zbrane a výbušniny. Bol chudý, vycivený, ale zato excelentný strelec. Okrem toho rád špičkoval, a kým medzi nich prikvitli také esá ako Canis, Chosé alebo Kuky, robil sparingpartnera Krauzovi on. Na veľkú radosť všetkých v kancelárii a celého oddelenia na ranných nástupoch.

Napokon to rozhodol Krauz.

„Ale vzhľadom na to, že mi dnes dali to céčko, a tým pádom mám komplet vodičák na všetky skupiny, tak teda nalej!“

Otovi viac nebolo treba. Zatlačil tlsté Váňovo telo viac k stolu a prebojoval sa k chladničke. Vybral fľašu vodky a víťazoslávne ju zodvihol nad hlavu.

„Ecce homo!“

Burger nenápadne siahol pod stôl a akože nič, kde sa vzal, tu sa vzal, stál pred ním horčičák. Váňa prehltol a namáhavo sa zohol, lebo si nevedel spomenúť, kam ho včera na fajront dal. Našiel ho a postavil vedľa tresky. Prstom poklopkal na sklo a zamumlal.

„Aj mne, debili... čo to zase melieš v tej čínštine, Oto?“

Ale ani nemusel mumlať, keď sa delila vodka, platilo pravidlo vsjo róvno ako v zákopoch. Hanzel vybral zo skrine pohárik a posunul ho po doske stola pred Krauza. Sebe pohárik nedal.

„Mne stačí tá fľaša,“ vysvetlil, keď videl Váňove lakomé oči, „a je to latinčina, ty múdry!“

„Dal si iba dvacku, Oto, tak nemáš nárok na fľašu,“ a podal mu svoj pohár.

„Si na hlavičku, Váňa? Uvažuj! Je to pollitrovka, sme štyria, každému som nalial decko a štvrť, tak koľko mi asi tak ostane vo fľaši?“

Matematický rébus zaujal všetkých. Aj Váňu.

„To sa dá ako spočítať, debili?“

Burger sa musel usmiať.

„Vlastne máš pravdu, Oto, ale netráp ho. On na to nikdy nepríde.“

„Nedá sa to spočítať, vedel som to! Zas bude mať najviac! Nabudúce chcem fľašu ja!“ hundral si svoje Váňa.

Oto mu ju bez problémov podal a vzal si jeho pohár.

„Nech sa páči, Váňa, aby si neškodoval. A nič nepočítaj, prosím ťa, mohol by si si ublížiť. Richard, nejaké príslovie náhodou nevieš, také trefné...?“ a veľavravne sa zahľadel na Váňu.

Krauz pochopil, zamyslel sa a skúsil.

„Non est magnus pumilio, licet in monte constiterit.“

„Tak to je na mňa trochu moc...“ priznal Oto.

„Trpaslík nebude väčší, ani keď sa postaví na horu.“

Všetci prekvapene pozreli na Krauza.

„Kecáš!“ žasol Hanzel. „Je to síce viac ako trefné, ale kecáš... že kecá?“ obrátil sa na Burgera.

„Ani nie, ja by som ho nepodceňoval, už párkrát ste sa mohli presvedčiť, že čo-to po latinsky vie, nie? Toto konkrétne máš odkiaľ, Rišo?“

„Občas si niečo prečítam...“ uhol očami Krauz.

Burger súhlasne prikývol, vedel, že Krauza latinčina baví, ale nie až natoľko, aby sa prihlásil na kurz a venoval sa jej intenzívne.

„Čo keby ste prestali tliachať tou vašou hebrejčinou a venovali sa konečne práci!?“ ohradil sa Váňa, ktorému zas ušla pointa.

Zodvihli poháre, Váňa fľašu a pracovný deň začal.

„Tak na ten tvoj nový vodičák, mladý...“ uznieslo sa osadenstvo kancelárie číslo sto štyridsaťjeden.

„Je prázdna...“ prehodil po chvíli iba tak Hanzel.

Burger prehltol, odfúkol do päste, zalovil v saku a vybral služobák. Našiel dvacku a hodil ju na stôl.

Bez jediného slova tam v okamihu boli štyri dvacky.

„Kto pôjde?“

„Najmladší.“

„Kto je najmladší?“

Všetci pozreli na Krauza. Krauz sa obzrel. Za ním bola už iba skriňa. Vzdychol si. Pozbieral bankovky, zo zásuvky vytiahol igelitku a šomrúc zamieril k dverám.

„Ja som tatovi hovoril, aby začal skôr... ale on né, že je času dosť. Takto som sa narodil najmladší, bohajehotam...“ a šomral a šomral, ale išiel.

„A chladenú,“ neodpustil si Hanzel.

Krauz si plesol rukou po zadku a zavrel dvere.

3

Iba tak sedeli a nezáväzne konverzovali. Muž ignoroval horúčavu a trpezlivo znášal aj elegantné sako, aj precízne vyleštené poltopánky, hoci ostatní trpeli i v sandáloch. Bolo na ňom vidno, že si potrpí na zovňajšok, a až pričasto si uhládzal nagélované, elegantne ostrihané vlasy a tenkú koženú kravatu.

Dievča sedelo dosť strnulo, nebola zvyknutá nechať sa pozývať na rande. Chalani v triede boli ešte decká a Paťo zo štvrtej cé sa nevedel vymáknuť celý rok a ani teraz po maturite nezmúdrel. Iba jej priniesol kvety, zagratuloval k úspešnému ukončeniu gymnázia, ona jemu tiež, dal jej bozk, konečne, ale iba na líce, a vykoktal niečo, že sa dlhšie neuvidia, lebo po prijímačkách na výšku ide na brigádu do... do... vlastne ani nevedela kam. Už ju to ani príliš nezaujímalo.

„Clea... ja... potom v auguste, keď prídem... by sme mohli...“ stále koktal.

Clea iba mykla plecom a myslela si svoje. Odrazu aký donchuan! Od tretej triedy po nej pokukoval, k ničomu sa nemal, a odrazu by chcel v auguste neviem čo? Ktovie, kde ona bude v auguste a s kým. Ale pre istotu mu to nepovedala, čo keby náhodou.

Ale náhoda sa nekonala. Týždeň po maturite ju ten pravý oslovil pred výkladom u Baťu. Učila sa na prijímačky a mala toho už plné zuby. Vypadla do mesta, iba tak sa vyvetrať, a upútali ju lodičky. Príšerná cena, ale keď ju zoberú na právo, a ju zoberú určite, tým si bola istá, ako úspešná advokátka bude raz mať aj na také. A nielen na také.

„Pekné, však?“

Tichý príjemný hlas ju vytrhol z myšlienok až sa mykla.

„Prepáčte, to som naozaj nechcel! Nechcel som vás vystrašiť, slečna. Ospravedlňujem sa.“

„To nič...“

Celkom fešák. Trochu starší, než si vysnívala v dievčenských snoch, ale zato fešák. Vysoký, štíhly, evidentne vyšportovaný, s pekne upravenými hnedými vlasmi. Uhladil si ich a usmial sa. Výrazné znamienko na ľavom líci sa mu pohlo hore k oku a nebolo ženy, ktorá by si to nevšimla. Príjemne voňal, cítila to aj z metrovej vzdialenosti. Bližšie si netrúfol. Imponovalo jej, keď muži voňali, a nie ako chalani v triede po telocviku! Vlastne bývalí chalani z bývalej triedy, už mali skúšku dospelosti za sebou a rozliezli sa každý svojou cestou. Aj tak polovicu z nich stretne na fakulte, ale to bude niečo iné, to už budú kolegovia. Teraz cítila, že sú jej akísi cudzí. Boli to cudzí, čerstvo dospelí ľudia, s ktorými síce strávila štyri roky na gymnáziu, ale to už bola minulosť. Zvláštna trieda, nikdy sa nezblížili. Boli si cudzí vtedy a boli si cudzí aj po maturite, lebo sa chceli hrať na dospelých. Aspoň teraz, cez prázdniny, chcel byť dospelý každý po svojom.

Veľmi chcela byť dospelá. Veľmi sa tešila na deň, keď vypadne zo strednej. Otec jej už nebude dirigovať život. Prísny otec a zbytočná osemnástka, ani tá s ním nepohla. Povedal, pokiaľ bývaš s nami pod jednou strechou, budeš sa správať slušne! Po maturite, keď sa dostaneš na vysokú alebo začneš zarábať, prosím, to bude niečo iné, ale do maturity...

Prísny otec! Ale mala ho rada, najradšej zo všetkých, aj mamku, a tak bola doma vždy do desiatej. Preto si ani nenašla poriadneho chalana. Každý poriadny chalan vyliezal z ulity až po desiatej, ale otcovi to nepovedala, vedela, že by si zas iba vypočula prednášku a poslal by ju učiť sa do detskej.

Do detskej! Ani len tú izbu jej nedovolili zariadiť si po svojom. Detsky žltučká maľovka, detsky pomaľovaná posteľná bielizeň so samými gašparkami a trpaslíkmi, detský nábytok...

„Keď sa dostaneš na vysokú, celé si to môžeš prerobiť podľa svojho gusta, ale dovtedy... škoda peňazí, nie?“

Otec rozhodol, tak čo?

Bože, ako veľmi už chcela byť dospelá!

„Ešte raz sa ospravedlňujem, slečna, je mi to trápne...“

„To nič,“ zopakovala a cudne sklopila zrak. Padol jej na jeho poltopánky. Perfektne vyleštené, to jej tiež imponovalo. Nie ako tie handrové rozodraté tenisky chalanov v triede. Bývalých chalanov...

„Ak som vás vystrašil tým, že som vás oslovil...“

„Iba trochu...“

„... alebo svojím zovňajškom...“

„To nie!“

„... tak sa ospravedlňujem a ponúkam vám bolestné. Tu dolu pod Michalskou je príma cukráreň, jeden krémeš a pomarančový džús, čo poviete, bude to stačiť, aby ste mi odpustili?“

Usmiala sa. Asi aj zapýrila, lebo aj keď bolo zatiaľ iba sychravé leto, zacítila na lícach teplo. Skúsila sa mu pozrieť do očí, ale nešlo jej to. Ešte jej to s mužmi nešlo, chýbali jej skúsenosti.

„To asi nepôjde... ja neviem... ja sa musím učiť, prepáčte...“ koktala ako Paťo zo štvrtej cé.

„Učiť?! Hrozí reparát?“

„Nie! Ja už mám po maturite! Samé jednotky. Učím sa na prijímačky na vysokú...“

„Na vysokú! A kam, ak to nie je tajomstvo?“

„Na právo.“

„Na právo! Fantastické! Keby som nešiel k armáde, určite by som išiel na právo! Je to fantastický vedný odbor! Prepáčte, že sa tak rozplývam, ale ja považujem právo za vedu. Za ozajstnú, nefalšovanú vedu! Právo je prekrásny objekt štúdia, presne ako vy...“

„Vážne? Vám sa páči právo?“

„Nielen právo, slečna...“ a okato si ju premeral.

„Áále... prosím vás...“

„No vážne! Takú mladú, elegantnú dámu človek nestretne iba tak, každý deň.“

„Prosím vás...“

„... ale nechcem vás uviesť do rozpakov, o tom, že ste pekná, viete aj sama, takže sa radšej vrátim k tomu právu. Staré rímske právo, základ všetkých známych právnych systémov...“

„Pozor na anglosaský právny systém!“

„... áno, samozrejme, ich systém veľkej a malej poroty a samostatné rozhodovanie o vine a treste a...“

Ani nepostrehla a vykročila. Urobil to tak nenútene a tak nenápadne, že si to uvedomila až pred cukrárňou. Stále si mlel svoje, ale nie hlúposti, podľa nej to malo hlavu aj pätu, a iba tak zo zvedavosti ho nasledovala. Evidentne sa o právo zaujímal už dávno a určite by z neho bol výborný právnik, keby...

„Takže vy ste vojak?“ spýtala sa, keď dojedli dobošky.

„Vojak. Andrej Kyselica... preboha! Veď ja som sa doteraz ani nepredstavil, prepáčte!“

„Veď ani ja. Clea.“

„Clea? Píše sa s cé, alebo s ká?“

„S cé.“

„Zvláštne meno.“

„Dedo bol Rumun. Za vojny sa zatúlal až sem, tu ho ranili a skoro pochovali. Vyštveral sa z jamy masového hrobu a doplazil sa k nejakému sedliakovi do stodoly. Vyhlásili ho za mŕtveho, a kým sa po vojne vybavili formality a nové doklady, už bol na ceste môj otec a dedo tu ostal. Zvláštna príhoda, dedo mi ju rozprával asi iba tisíckrát, ako decko som ju mala namiesto večerníčka.“

„Naozaj zvláštne. Takže Rumun. To preto máte také havranie vlasy, však?“

„No. A aj meno. Tradícia.“

Klábosili. Krémeše sa im nezdali čerstvé. Džús bol riedený. Začínala letná turistická sezóna a turisti zožerú všetko, tak načo si robiť starosti s kvalitou. Na domácich sa cez leto ohľad neberie.

„Nestálo to za nič, ospravedlňujem sa, mal som túto cukráreň zafixovanú v pamäti ako chrám cukrárenského umenia, ako svätostánok hriešnikov holdujúcich sladkostiam, že sa to takto skur... prepáčte, pokazilo, som ani netušil. Navrhujem reparát. Tu oproti je taká príma vinárnička, na to sladké by nám biele asi príliš nepasovalo, ale majú tam výborné červené, ťažké a opojné, s arómou škorice...“

„Ja neviem, nemala by som, mala by som sa učiť...“

Rozprával tak pekne a tak múdro. Hlas mal monotónny a hlboký a neustále bol galantný a príjemne oblietavý.

„Áno, som vojak,“ pripustil, keď objednal prvé dvakrát dve deci.

„Nie je to nebezpečné?“

„Je, ale človek si zvykne. Okrem toho teraz prednášam na vysokej škole, takže mám takpovediac oraz. Pred...“

„A čo prednášate, ak to nie je služobné tajomstvo?“

„No, tajomstvo to síce je, ale vám to môžem prezradiť, dúfam, že to nikomu nepoviete...“

„Nie! Sľubujem!“

„... prednášam taktiku a stratégiu vo vojenskej kontrarozviednej službe...“

„Bóže, to znie tajomne!“

„... aj to je tajomné!“

„Až neuveriteľné!“

„Takže vy mi neveríte? Nech sa páči!“

Siahol do vnútorného vrecka na saku a nacvičeným gestom vylovil malú knižočku. Otvoril ju a ukázal jej. Všimla si iba jeho fotografiu, bol to on, o pár rokov mladší, ale ten úsmev sa nedal oklamať, bol to on. Prečítala si, že je to preukaz vojaka z povolania, drobnejšie písmená ani neregistrovala, lebo ich prekrývala veľká pečiatka so štátnym znakom. Schoval ho a akoby si až teraz uvedomil, čo spravil, opatrne sa poobzeral. Automaticky sa poobzerala aj ona.

„Prepáčte. Opatrnosti nie je nikdy nazvyš.“

„To chápem. A dá sa to nejako spájať s právom? Myslím tá taktika a stratégia...“

„No, to máte tak...“

Vypila trikrát dve deci červeného, čo nevypila nikdy v živote, a bola rada, že ju odprevadil, lebo to potrebovala. Cítila sa fajn, ale trochu sa vznášala a bola mu vďačná za pevné rameno, o ktoré sa mohla oprieť. O nič sa nepokúsil, ani pod bránou nie, a tak ho pohladkala po líci a utekala do výťahu.

Ráno si nebola istá, či mu naozaj dala číslo telefónu, ale asi dala, lebo večer volal. Vzala to mamka, a keď jej povedala, že to je bývalý spolužiak a volal kvôli príprave na výšku, tak sa upokojila, a otec jej iba pripomenul, aby sa učila, že prijímačky sú čo nevidieť. Vybehla iba tak naľahko a tentokrát sa vrátila o dve hodiny a bez červeného vína, lebo sa naozaj učila a on to samozrejme rešpektoval.

Ale nerešpektoval jej snahu vbehnúť do brány a zmiznúť vo výťahu ako včera. Pod bránou sa jej zmocnil, silou trénovaného vojaka si ju privinul k sebe a vlepil jej tvrdý služobný bozk na celé ústa.

Aj sa im spojili jazyky, iba tak náhodou, nesmelo a vôbec nie násilne, a vôbec jej to nebolo nepríjemné. Ale potom sa okamžite zvrtla a utekala do bezpečia výťahu.

To bolo skoro pred mesiacom. Už mala po prijímačkách a netrpezlivo čakala na oficiálne stanovisko z dekanátu. Už mala viac času aj naňho. Teraz iba tak sedeli a nezáväzne konverzovali. Muž ignoroval horúčavu a trpezlivo znášal aj elegantné sako aj precízne vyleštené poltopánky, hoci ostatní trpeli i v sandáloch. Bolo na ňom vidno, že si potrpí na zovňajšok a až pričasto si uhládzal nagélované, elegantne ostrihané vlasy a tenkú koženú kravatu. Bol predsa vojak, musel to zniesť, a okrem toho, eleganciu znášal rád.

Clea sedela dosť strnulo, ešte nebola zvyknutá nechať sa pozývať na rande, stále jej to bolo dosť neprirodzené, veď to bolo iba nedávno, čo sa zoznámili. Koľko ráz ju vlastne zobral von? Ani to nepočítala, ale už z neho nemala takú hrôzu, muži sa jej stávali bližšími a vedela alebo tušila, že sa k tomu schyľuje, že to raz musí prísť.

„Andrej, to sa ti zdalo férové, ako ho vyhodili?“ spýtala sa.

„Nie. Žiadneho hosťa, ani keď sa sťažuje na muchu v polievke, by nemali takto zosmiešniť a vyhodiť. Ja sem do Konvalinky chodím už roky a za starého vedúceho by sa to určite nestalo, lenže je demokracia a vedúcich vymenili majitelia, a tí majú svoje pravidlá, preto to teraz vyzerá takto.“

„To som rada, že sa zhodneme.“

„Ale my sa zhodneme vo všetkom, to si si ešte nevšimla?“ nahol sa k nej a zovrel jej ruku.

Nebránila sa, a tak jej ju pobozkal.

„Ten výčapník sa mi nezdal od začiatku, vyzerá ako násilník, ako nejaký feťák alebo čo.“

„Feťák? Ty sa v tom vyznáš?“

„Nie, ale takto nejako by som si ho predstavovala. A ten obväz na lakti o ničom dobrom nesvedčí. Okrem toho, tá partia v rohu s gitarou by im ochotne prišla na pomoc, keby ten úbožiak ešte protestoval. Mne sa takéto bezprávie a násilie jednoducho nepáči. Ľudia by mali mať právo sa sťažovať a dožadovať sa toho, za čo si zaplatili a na čo majú nárok. Mali by mať jednoducho právo na svoje práva.“

„Máš pravdu, Clea, radšej zaplatíme a pôjdeme...“ kývol rukou a ušmudlaný, zamastený čašník k nim neochotne podišiel.

Zaplatil a vstali.

„Je ešte skoro...“ pozrel na hodinky a zaváhal.

„Už sa zvečerieva...“ namietla nesmelo.

„... ale teraz v lete to skresľuje, ešte bude chvíľu svetlo, čo keby sme sa prešli hore do lesa? Na chvíľu?“

A smutne na ňu zazrel očami týraného jazvečíka. A ona pochopila, že už to prišlo. Chcela mu povedať, že nemusia do lesa, že dnes je sobota, štvrtý deň z jej dvojtýždňového dospeláckeho života v prázdnom byte, ale akosi jej tá správa od strachu zamrzla na perách, takže mu ani nepovedala, že jej otec...

Otec ako špičkový chemik dostal pozvánku na stáž do Nemecka a ak to dobre dopadne, rysovala sa mu šanca dostať tam výnosné zamestnanie. Pozvánka bola pre dve osoby, teda aj pre partnerku, ale mamka šancu pozrieť sa konečne na západ kategoricky odmietla. Nemôže predsa nechať dieťa samo doma celé dva týždne! Keď to však prebrali do detailov, zistili, že dieťa má už po maturite a je jednou nohou na univerzite, takže by sa týždeň-dva vedelo postarať o seba aj samo. Chúďa dieťa až zvýsklo od radosti, keď mu napokon oznámili, že by išli obaja a že ho nechajú chvíľu samo doma.

Andrejovi to chcela oznámiť ako blesk z čistého neba a pokochať sa trochu na jeho prekvapení, ale navrhol ešte prechádzku do lesa, a tak zatiaľ váhala. Možno potom.

„Tak... na chvíľu, poďme sa teda ešte prejsť,“ súhlasila a na predlaktí sa jej od vzrušenia postavili chlpy.

Alino práve vybehol zadným vchodom cez nakladaciu rampu, ale to ani jeden z nich nemohol vidieť, lebo sa objali, privinuli sa k sebe a zladili si krok, aby sa im pohodlnejšie kráčalo. Mali oči iba jeden pre druhého.

Koniec ukážky