Pavel "Hirax" Baričák

Raz aj v pekle vyjde slnko

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Venujem Bo

Text © Pavel „Hirax” Baričák, 2007

© HladoHlas Group, s. r. o.

Rumunskej armády 1/6, 036 01 Martin
info@hladohlas.sk, www.hladohlas.sk
Ilustrácie © Boose
Design © Pavel „Hirax” Baričák, 2011

1. publikácia, 3. vydanie, 6. dotlač
Martin, 2011

ISBN 978-80-89502-09-7

Tí tučniačikovia mali modré pery. Nespievali žiadne super chytľavé reklamné refrény na nemecké jogurty. Z papuliek im vytekala nafta. Už si nikdy nebudú v návale lásky dávať zobákmi zamilované „ťuk-ťuky“. Triasli sa od bolesti. Boh im nedal toľko rozumu, aby si vedeli vysvetliť, prečo toľko trpia. Veď sa len pred nedávnom narodili, hrali sa so svojimi rodičmi v mori, šantili a kráčali so slnkom vo svojich zvieracích dušičkách tak, ako im to príroda napísala do vienka. A teraz umierali. Strašne a bolestivo.

Najprv som videl iba jedného, potom pár, malý húf, celú pláž a nakoniec celý ostrov. Padali jeden po druhom ako kolky. Umierali v mene pána tvorstva, v mene človeka. Ja som umieral v mene debila. V mene idiota, ktorý bol v mojom vnútri. Letel som pritom tunelom ako japonský rýchlik. Svetlá mi splynuli do jednej farebnej šmuhy. Zrazu sa ten vlak šmykom zastavil. Zo steny tunela sa vysunula rampa, na ktorej bol obrovský televízor. Na celú obrazovku sa na mňa usmieval sympatický tučniačik celý zamazaný od mazľavej hmoty. Ledva otvoril zobák, ako sa mu naťahovali naftové sliny v papuľke. Niečo mi chcel povedať, ale nerozumel som mu. Vystrčil som z vlaku ucho a snažil sa pritom vnímať mimiku jeho zobáka.

– Žiješ? Žiješ, ty debil? – kričal, ale mne sa zdalo, ako keby šepkal.

– Čo odo mňa chceš? Ja som ťa nezabil! To tí skurvení Amíci! – snažil som sa natrieť národ, ktorý som z duše neznášal.

– Preber sa, ty somár, už je deň! – bľačalo do mňa polomŕtve zvieratko vo fraku.

– Ja to mám na háku, nechce sa mi už žiť tento posratý život. Počkám si na ďalších rodičov. Snáď to budú naftoví magnáti, dobre sa mi bude veru žiť.

To tučniačika asi poriadne vytočilo, lebo som dostal parádne zaucho. A potom aj facku na celú hlavu. Otvoril som oko. Nado mnou stál Smajlo. Číro mal zvesené a z huby mu páchlo, ako keby jedol mŕtve deti.

– Prosím ťa, nezastavuj môj vlak do pekla. Už iba pár zastávok a prestanem trpieť, – vysypal som zo seba. Pochyboval som, že jeho procesor to mohol vyhodnotiť ako ľudskú reč.

– Stávaj, ty Dego Degovič. Je skoro obed, – prehovoril zhmotnený smrad.

Donútilo ma to otvoriť aj druhé oko. Ležal som na tráve kúsok od vchodu do nášho najväčšieho mestského kostola. Vedľa mňa stála v pozore litrovka od vodky do polovice naplnená nejakou hnedou tekutinou. Aké milé, celú noc ma strážila. Poďakoval som jej žmurknutím môjho zakarpinovaného oka.

– To je tvoj, alebo môj moč? – spýtal som sa Smajla.

– To je zostatok rumu, čo sme si dali nadránom načapovať v okienku na stanici, – odpovedal usmievajúci sa Smajlo.

Práve kvôli tomu jeho nevädnúcemu úsmevu som ho mal tak rád. Bol pankáč a žil si podľa svojich pravidiel. Kašľal na celý život. Ja som pankáč nebol, ale mal som ten život na háku rovnako ako on a niekedy som mal dojem, že ešte viac.

Začal som periférne vnímať okolie. Zástupy šuchtajúcich sa babičiek v šatkách, kde-tu pekne vyobliekaná rodinka, proste smädné duše kráčajúce do chrámu načapovať slovo Božie.

– Dobrý deň, – usmial som sa na párik mlado vyzerajúcich sedemdesiatníc.

– Môžu sa hanbiť, – začul som útržok dialógu medzi nimi.

– Prečo sa mi neodzdravili? – povedal som vzďaľujúcim sa chrbtom a zároveň Smajlovi dúfajúc, že je ich hovorca a odpovie mi namiesto nich.

– Poď, kašli na to. Ideme dom, – začal ma ťahať Smajlo za rukáv.

– Neviem ako ty, ale ja idem na omšu. Je nedeľa, musím si splniť svoju týždňovú povinnosť voči Pánovi, – povedal som a vstával polozaspato- opito zo zeme.

Podľa šiat, ktoré na mne viseli, som odhadoval, že som vypadol z domiešavača priamo do kameňolomu, kde som sa celý večer hral na naháňačku s minimálne štyristo rozšantenými deťmi. Určite sme sa hrali aj na skrývačku a tú som musel bezpodmienečne i vyhrať, pretože topánky som mal celé od uschnutého bahna. Ponoriť sa do močiara so slamkou v ústach určite nenapadlo nikoho iného, iba mňa. Vyzeral som proste ako „posledný“. Teda až po Smajlovi. Ten už z domu vyšiel ako reklama na najlepšieho komparzistu pre film o najväčšom a najstrašnejšom zemetrasení sveta. Pôsobil dojmom ako keby sa celý mesiac ukrýval v rozvalinách nejakého zasypaného domu. Diery na nohaviciach mal pospájané zicherkami a tričko malo viac spoločné s handrou ako so slovíčkom „oblečenie“. Na nohách mal rozbité staré vysoké kožené topánky, za ktoré by sa nemusel hanbiť ani jeden robotník z osemnásteho storočia. Napriek tomu, že bolo leto, na rukách mal roztrhané farebné zimné pletené rukavice. Tvár mal špinavú ako Katriňák po šesťdňovej, ale čo bolo pre mňa podstatné – usmievala sa. Jeho šibalské oči mi konečne odpovedali:

– Dobre, tak tam teda poďme.

Fľašu som šupol pod pazuchu, šúplatu blata odkopol elegantným oblúčikom do farskej záhrady, otcovsky potľapkal Smajla po pleci a takto mu povedal:

– Smajlo, vieš, že ťa mám rád. Musíš mi ale sľúbiť, že v tom kostole sa nikomu neprihovoríš. Nemienim sa s každým hádať, že si neraňajkoval hovno. Nikto mi to neuverí, chápeš?

– Viem, oco, ale ako to spravím, keď si chcem ísť pre oblátku? – začal Smajlo náš obvyklý rozhovor na humornú tému otec versus synátor, – som totiž strašne hladnučký, otecko.

– Si hladnučký, synček?

– Áno, som. A to veľmo-preveľmo.

– Daj si teda raňajší životabudič, synu môj. Je liečivý, – podal som Smajlovi fľašu rumu.

Odpil si, ale nestálo to ani za zápis do jeho začiatočníckych osobných rekordov. Ani sa po tých dvoch dňoch nečudujem. Bol som rád, že sme prežili. V piatok poobede sme si vyšli na jedno pivko. A zrazu bola nedeľa. Pili sme, ako keby mal prísť koniec sveta. V hlavách nám hučali prúdové motory dopravných lietadiel, telá sa triasli od vysilenia a žalostne prosili o vyslobodzujúci spánok.

– Stále som hladnučký, otecko, – dobiedzal Smajlo s tvárou pokrivenou od ohnivého moku.

– Dobre teda, synček, vyspovedáš sa a potom si pôjdeš pre oblátku.

– Jupííí! – zvýskol Smajlo, ale to sme už vkročili do kostola.

Neviem, či sa mi to zdalo, ale ako keby sa všetci dívali len na nás. Jeden čas som si začal nahovárať, že sme baránkovia Boží tohto nedeľného obradu a že nás idú obetovať – také smutné a žalostné pohľady nám táto skupinka ľudí ponúkala. Ale našli sa aj zlovestné oči. Neveštili nič dobré. Zarazilo ma, že väčšinou to boli oči starších žien. Pohoršovali sa, ukazovali na nás a stále si niečo hundrali popod nos. Našťastie sme sa tvárili kajúcne, a tak nám bolo zatiaľ dovolené predierať sa davom hľadajúc spovednicu.

– Asi bude v tamtej lodi, – ukázal som doprava.

Smajlo mi slepo dôveroval, lebo mlčky kopíroval môj smer. Šumenie davu za našimi chrbtami hustlo. Vedel som, že to nemôže dlho gradovať. Dočkal som sa – tá veta preťala chladný kostolný vzduch:

– Mohli by ste, chlapci, odtiaľto odísť?

Bola to statná žena v rozpuku sily a zdravia. Predstavoval som si, ako od pondelka do piatku okupuje kabínku žeriava v nejakej bývalej socialistickej továrni na výrobu tankov.

– Ale my sa chceme iba vyspovedať, – jachtal som skleslo. Smajlo mlčal. Mal asi na pamäti moje varovanie pre arómu šíriacu sa z jeho ústnej dutiny.

– Takto oblečení tu nemôžete byť, – zvýšila opatrne hlas.

– Vychoďte ich, chuligánov jedných, – ozval sa anonymný piskľavý ženský hlások z davu.

– Ale my sme nič neurobili. Správame sa slušne. Prišli sme si pre slovo Božie, – bral som im vietor z plachiet.

– Znesväcujete tento chrám! – naberala na obrátkach statná pani.

– Smrdia ako capy, – pridala sa suseda ježibaba.

– Keby tu bol Ježiš, nikdy by nás nevyhodil. Mal v láske stratené duše. A my sme tápajúci v tmách. Snažil by sa nám podať pomocnú ruku. Vy nás ale vyhadzujete. Začína mi byť tak nejako smutno pri srdiečku, – vyrazil som s plukom pešiakov do útoku.

– Choďte domov, umyte sa, pekne sa oblečte a vráťte sa. Dvere chrámu sú vám vždy otvorené, – povedal profesorsky ujo po mojej pravici.

– Nie je to jedno, čo máme na sebe? Vás zaujíma naše vnútro až ako druhé v poradí? Nie sú vaše hodnoty v nesúlade s tým, čo hlásal Ježiš? – vystrelil som pár rakiet.

– Vyhoďte ich! – nieslo sa morom, ktoré malo obrovskú chuť rozburácať sa.

– Dajte si s nami loga, – vyblafol Smajlo a vystrčil spod trička fľašku smerom k prísnej dáme. V lepší okamih už ani prehovoriť nemohol.

Nebol som sám, ktorý si ho premeral pohľadom. Pani sa stiahla do nahnevaného úškľabku, pričom tvár si podvedome chránila skríženou rukou. Jeho dych ju dostal.

– Preboha, čo ste jedli? – prehovorilo z nej zúfalstvo a súcit k blížnemu svojmu.

– Určite hovná, – povedala prežehnávajúc sa ježibaba s bradavicou na nose stojaca vedľa nej.

– Ja som ťa varoval! – kričal som Smajlovi do ksichtu, keď nás dav rúk vynášal z kostola.

– On nejedol žiaden ľudský trus, nekrivdite mu! – volal som bezmocne do studených kostolných múrov. Boli hluché, lebo nechceli mať uši.

„Nič zlé sme neurobili! Vidíš, Ježiš sám, kde skončilo tvoje učenie!?“ kričal som na jedného zo Svätej Trojice. Neodpovedal mi. Naopak, jeho uctievači chytili obrovské mačety a preťali nás od hlavy až po päty. Naše telesné schránky sa mľaskajúc oddelili. Veriaci v kostole sa postavili organizovane do dlhočizného radu ako Japonci čakajúci na metro. Každý z nich nabral z obrovských kadí do dlane hrsť soli a šmaril ju do našich mokvajúcich vnútorností. Na tvárach sa im črtal pocit dobre vykonanej práce. Strašne to pálilo. Smajlo sa napriek tomu stále usmieval.

„Ja ho raz zabijem,“ letelo mi vo veži, „ako to dokáže?“ No nemal to robiť, lebo vďaka tomu úsmevu dostal od vykonávačov popravy minimálne o jeden fúrik slaných kamienkov do tela viacej.

Nakoniec nás opäť dali dokopy. Oddelené polovičky našich tiel pritlačili čo najpresnejšie tak, aby oblička splynula s obličkou a nie s hrtanom. Napokon prišiel farár a obmotal nás lepiacou páskou. Nerobil to veľmi dôkladne, lebo kde-tu nám vykúkalo z boku črievko. Keď to dokončil, spravil pred nami pomyselný kríž a vyslovil najmilšie ako len vedel: „Choďte v mene Pána“. Následne nás oboch kopol do riti. Toto gesto pochopilo zmanipulované stádo ako začiatok posledného dejstva. Bezohľadne nás vyšmarili za bránu, kde nás privítalo vysmiate slnko.

A tak sme so Smajlom dopili tú fľašu na lavičke pred kostolom a s dierou na duši odišli tackajúc sa domov. Pred mojím panelákom, kde sme sa lúčili, sme sa ešte bratsky chytili okolo pliec a takto sme si pohúdli:

– Mám ťa rád, brácho, – povedal Smajlo.

– Aj ja teba, – odvetil som.

– A nebuď už kvôli Nike smutný, príde ďalšia.

– Ja viem, Smajlo. Ale keď ja už možno ďalšiu nechcem. Načo? Aby potom opäť odišla a ja by som bol zasa iba smutný? – spýtal som sa ho.

– Tá ďalšia už neodíde. Budeš s ňou šťastný, až kým neumriete, – odvetil.

– Och, ty večný optimista. A budeme mať spolu sedemsto detí, ktoré sa navzájom požerú od šťastia, nie?

– Presne tak, brácho, – pritakal Smajlo.

– Lenže ty si zabudol, že ľudia na tomto svete zažívajú z drvivej väčšiny iba utrpenie. Že šťastných okamihov je veľmi málo, – povedal som.

– Ty už zasa filozofuješ. Poďme spať.

– Našťastie ľudská pamäť perfektne vyhládza to zlé a necháva len to dobré. Keď sa spätne obzrieme dozadu, nahovárame si, ako sa nám dobre žije. Ale je to klamstvo. To smutné a bolestivé, čo sme prežili, aby sme mohli kráčať za ďalšími životnými pravdami, naša pamäť už dávno hodila do žumpy a nechala napospas drápom času, – filozofoval som.

– Klever, kašli na to. Takto sme sa už nastáli a namudrovali pred týmto barákom dosť! A nikdy sa nič nezlepšilo. Zbytočne o tom klábosíš. Ja prášim dom.

Smajlo spravil otočku v bok a potom sebou hodil o zem. Vyrobil celkom slušné divadlo pre mojich susedov vykúkajúcich spoza nedeľných záclon. Tých závesov, ktoré boli takisto naškrobené ako oni sami. Hanbili sa ukázať svoju tvár, ale strašne ich zaujímalo, čo sa deje za oknom. Dôkladne za sebou zatvárali dvere, aby nikto zo susedov nevidel do ich bytu. Napriek tomu, že jeden vysoký sídliskový panelák v sebe skrýval toľko rodín, čo by za starých čias bolo pol dediny, nikto o nikom dokopy nič nevedel. Falošné úsmevy, prázdne pozdravy, hermeticky uzavretý umelý svet pokusne nasadený do betónovej džungle.

Bývame čoraz tesnejšie pri sebe, ale vzďaľujeme sa od seba míľovými krokmi. Hlavne, že utekáme domov a tešíme sa na četovú internetovú komunikáciu s nejakou osobou, ktorá sa nachádza za kompíkom kdesi na druhej strane zemegule a ktorú nemáme ani najmenšiu šancu niekedy osobne stretnúť. Ideme si vyklikať mozog z hlavy, ale suseda, ktorý býva za desiatkami milimetrov steny z panelu, sa bojíme osloviť a pozvať ho na pivo.

– A vieš, čo spravím ako prvé? – spýtal sa ma Smajlo ukazujúc na mňa zo zeme prefíkane prstom. – Umyjem si zuby! – vyhŕkol a zasekol úsmev na tvári. Potom sme obidvaja vypukli v obrovský smiech.

– To by si teda mal. A keď sa budeš brácho nudiť, tak mi zavolaj, – zakričal som ešte na neho.

– Čus, – kývol som kýpťom za Smajlom.

– Čus, Klever, – doniesol mi vietor jeho slová.

Do postele som neľahol ja, ale moja mŕtvola. Rozmýšľajúca mŕtvola. Spomenul som si na tých trpiacich tučniačikov. „Nevidel som ich už niekde?“ vŕtalo mi hlavou. Bolo mi z toho nejako ťažko... Ako keby som prežíval vlastnú smrť. Chcel som si spomenúť na Niku, ale nedalo sa, lebo som si vlastne na ňu ani spomenúť nechcel. „Do pekla, aká zakliata slučka! Žeby som bol až taký rozdvojený?“ pýtal som sa sám seba.

Potom som skúšal onanovať, ale zavrhol som to hneď na začiatku. Bolo by to zbytočné, nedošiel by som do konca. A tak som si aspoň sľúbil, že budem odteraz všetkými ženami pohŕdať a že už žiadnej nedám všetky kľúče od mojej ubolenej duše. „Och, aké plytké! Ty sa chceš takto smiešne pomstiť? Typické pre slabochov,“ počul som ešte moje mudrujúce podvedomie, ktoré bolo vždy o krok predo mnou. Aj teraz. Vedel som to, ale nechcel som si to priznať...

Vstal som ešte za tmy. Došuchtal som sa k oknu a sadol si na parapetnú dosku. Bola mi zima. Na tele aj na duši. Cez žalúzie som pozoroval anonymných susedov, ako sadajú do svojich krvopotne vydretých moderných áut a ponáhľajú sa muklovať pravdepodobne na ďalší najnovší typ auta, ktorý včera večer videli v televíznej reklame. A potom na nový a zasa na nový a takto donekonečna, až kým na smrteľnej posteli nezistia, že si na onen svet nemôžu so sebou zobrať nič a trasúcimi stareckými perami budú prosiť, aby sa ešte mohli na chvíľku vrátiť do života v plnej sile. Že by sa chceli ešte prejsť lesom, pohladkať nejaký ten strom, ovoňať kvitnúcu rastlinku alebo si zatancovať bosí na lúke. Striaslo ma za nich a v duši som plakal. Ronil som imaginárne slzy, pretože všetci okolo mňa si nahovárali, že víťazia. Hnali sa ako šialení, kto z nich prvý pretrhne cieľovú pásku. Ten tenký prúžok, ktorý existoval len v ich gebuliach. Míňali sa cieľa. Bežali do priepastí, pieskových dún, do utrpenia a krutého sebaklamu.

Mal som ísť do práce, ale strašne sa mi nechcelo. Závidel som Smajlovi, ktorý bol na podpore a zobúdzal sa každý deň prelínaním posledného sna do reality s pomalým otváraním očných záklopiek smerom hore. Odmietal pracovať a podporovať túto spoločnosť, ktorá mu ponúkala samé bezvýznamné hodnoty. Avšak na pivo za moje peniaze chodil – to mu žiaden problém nerobilo.

– Janka? – spýtal som sa opatrne telefónneho slúchadla.

– Čo je, chlape? – ozval sa po chvíli zaspatý hlások na druhej strane káblika miznúceho v stene.

– Ako vieš, kto je to? – spýtal som sa.

– Na svete nie je väčšieho idiota ako si ty, ktorý by ma tak skoro zobudil, – vysypala zo seba. – Vieš, koľko je hodín? – pokračovala sekretárka nášho riaditeľa.

– Neviem. Koľko?

– Chlape, je štvrť na šesť. Rozmýšľaš niekedy nad tým, čo robíš a aké to má následky pre tvoje okolie? Ty si snáď vypatlaný, alebo čo? Keď dnes vkročíš do mojej kancelárie, hodím ti do hlavy vagón štrku!

Takýto mierumilovný oznamovač času som skutočne nečakal. Bola zlatá.

– Ja ale dnes asi neprídem, – nalial som trošku nafty do ohníka.

– Ty sa zahrávaš so svojím životom, uvedomuješ si to?! – vyšla o oktávu hore.

– Zakryješ ma? Povedz, že som volal a som chorý, – robil som sa hluchý.

– Klever, Blanka ťa zabije na diaľku. Dnes máš pre ňu dokončiť tú reklamu!

– Pošlem tam Sikiho. On to dorobí.

– Blanke sa to nebude páčiť. Ty si to začal, tak bude chcieť, aby si to aj dokončil. Pôjde rovno za riaditeľom.

– Do riti, ja tú našu televíziu tak milujem... – povedal som a zložil.

Meškal som skoro trištvrte hodiny. Otvoril som Jankine dvere na kancli len na šírku kúpenej čokolády a prosil farebnou etiketou o prímerie.

– Prosím vás, nechajte ten vagón štrku nehybne odpočívať na koľaji. Sladká odmena vás neminie, – šepkal som do štrbiny.

– Klever, poď dnu.

V hlase som necítil ani len náznak veselosti. Tušil som zlé. Otvoril som dvere a vošiel. Môj pozdrav „ahojte“ patril len kvetom v kúte. To mi ale stačilo. Farbili sa do okna za svojou energiou a úplne ich míňali naše človečie hlúposti. Boli krásne. Na rozdiel od manažérky Blanky, ktorá okolo mňa prešla ako fúria a odišla z miestnosti.

– Myslela som si, že neprídeš... – jachtala Janka.

– Vyvracal som sa a prešlo ma to, – improvizoval som.

– Ako sa dá vyvracať zo sveta? – spýtal sa ma riaditeľ stojaci zrazu vedľa mňa. Prekvapil ma, že do mňa až tak vidí. – Klever, poďte so mnou, – povedal nečakajúc na moju odpoveď.

Pravdupovediac, ja som tú odpoveď v živote ešte len hľadal. Prišiel som zatiaľ iba na to, že jedlom, alkoholom a inými drogami to nejde.

– Nie je to prvýkrát, čo ste manažérku Blanku takto nahnevali, – začal debatu konštatovaním, keď sa za nami zavreli dvere jeho kancelárie.

– Ale mne bolo skutočne zle-nedobre, – odrazil som loptičku.

– To vám verím. Moja manželka bola tiež na tej omši, – zasmečoval a ja som sa len bezbranne díval ako loptička presvišťala do druhého rohu ihriska. Nemal som najmenšiu šancu ju dobehnúť, nieto ešte odraziť. Mal ma skutočne slušne prečítaného. Začal som naberať dojem, že on tú moju knihu života aj napísal.

– Klever, keby ste neboli taký šikovný a plný invenčných nápadov, už dávno vám dám padáka. Čo vás už táto práca nebaví? – nahodil jemne svoje nové podanie.

Chvíľu som mlčal a potom sa to zo mňa všetko vylialo:

– Nebaví ma už vôbec nič na tomto svete. Nenapadá ma ani jedna činnosť, na ktorú by som sa mal tešiť. Do práce chodím nasilu, pretože stále narážam na bariéru ľudskej hlúposti. Snažím sa riešiť veci čo najprogresívnejšie, ale nikto moje myšlienky nepočúva. Všetci sú múdrejší ako ja len z jedného posraného princípu – pretože stoja nado mnou. Uberajú mi energiu, lebo všetko musí byť podľa nich napriek tomu, že by sa veci dali robiť rýchlejšie a úspornejšie. Ale všetko je márne. Nemám síl predierať sa lakťami cez tento húf nadriadených namyslených ignorantov, aby som po rokoch driny zasadol na ich post a bol potom takisto zaslepený ako oni. Nebaví ma tento život. Neviem, prečo ho žijem. Neviem, prečo som tu a čo je mojím poslaním. Cítim iba to, že ako ráno vstanem, až kým si neľahnem v noci unavený do postele, musím žiť život podľa pravidiel iných. Musím zohýbať chrbát pred touto spoločnosťou, pred týmto súkolesím kapitalizmu, ktorý ženie všetkých do jednej veľkej ohnivej jamy. A ľudia o tom aj vedia, ale nič s tým nechcú robiť. Slepo kráčajú proti sebe a tvária sa, že všetko je okej. Málo myslia na to, čo majú, ale viacej na to, čo im chýba. Ale ja už nenachádzam energiu bojovať s tým. Je mi z toho všetkého zle. A tak som ráno zavolal Janke, že vraciam. Že už mám celú vaňu plnú zvratkov. Pretekajú cez okraj tej plechovej nádoby a zapĺňajú celý môj byt. Sused, čo býva podo mnou, nahnevane tlačí zvonček pri mojich dverách a chystá sa mi hodiť päsť do tváre, len čo nájdem odvahu otvoriť mu dvere. Lenže ja tie dvere otvoriť nemôžem, pretože zvratky siahajú až po kukátko. Je to neriešiteľná situácia. Stojím tam ako debil, držím si nos, aby som neodpadol od smradu a rozmýšľam, čo mu poviem. A preto jebem na celú túto robotu a dávam padáka ja vám! Dáte si čokoládu? – roztrhol som obal, rozlomil tabuľku a načiahol sa ňou smerom k riaditeľovi. – Snáď nám Janka odpustí, mala byť pre ňu.

Loptička roztrhla sieť. Riaditeľovi ovisli ruky. Dvadsaťtisícovou raketou škrtol o betón a zostal tam stáť so zvesenou hlavou ako opica. Spodná sánka mu spadla až na zem. Hra bola dohratá. Zistil, že si doteraz iba namýšľal, že ma má prečítaného. Tak tú moju knihu života predsa len nenapísal on. Vydýchol som si.

– Posledná výplata vám príde na účet. Janke odovzdajte kľúče a ostatné veci. Keď nájdete energiu bojovať so životom, na moje dvere už neklopte. Veľmi ste ma sklamali. Dovidenia, – povedal ako robot, ktorý v každej situácii nájde správnu formulku.

– Tú čokoládu si nedáte? – spýtal som sa pokojne.

– Vypadnite! – vystrelil jeho prst k dverám.

– Dovidenia a opatrujte sa.

Vstal som a zatvoril za sebou dvere. Janka mala smutnú tvár, asi všetko počula.

– Klever, prečo to robíš? – spýtala sa potichu.

– Nemáš nejakú jednoduchšiu otázku poruke? Napríklad, koľko kilometrov má rovník? Aha, ja viem položiť aj normálnu otázku: Nedáš si čokoládu?

– Nie, ďakujem. Nemám chuť.

– Aspoň viem, čo poviem vnúčatám, keď sa ma budú pýtať na moju obezitu.

– Čo budeš robiť? – nechcela sa Janka vzdať otázok.

– Ležať v húpacej sieti a nechám sa voľne unášať vetrom.

– Pýtam sa, čo budeš robiť teraz.

– Ľahnem si do húpacej siete a nechám sa voľne unášať vetrom.

– Vždy si bol strelený. Blanka dostane infarkt, keď jej poviem, že končíš.

– Idem za ňou, – odvetil som.

– Šetri ju, prosím ťa! – povedala.

– Máš dojem, že som voči okoliu necitlivý?

– Kdeže! Ty a necitlivý? Vidíš ju?

– Čo? – spýtal som sa.

– Tú moju novú vrásku pod okom, – vyslovila Janka.

– To je z môjho odchodu alebo z raňajšieho zobudenia?

– Aj-aj, – odvetila.

– To bolo z lásky.

– Bude mi chýbať tvoj recesistický humor, – povedala.

– A mne tvoje nepochopenie môjho recesistického humoru.

– Vypadni už, lebo sa rozplačem.

– Smrk, smrk, – začal som herecky fňukať. Chytila pero a natiahla sa. Stihol som vykĺznuť z dverí bez ujmy na zdraví. Krajšiu rozlúčku som si nevedel ani len predstaviť. Vždy som si myslel, že mi budú všetci pri odchode podávať ruku a ďakovať. Miesto toho som musel utekať pred letiacim perom.

Potom som vybavil Blanku. Zúrila viacej, ako som očakával. Akosi ma to míňalo. Čudoval som sa, ako sa vedia ľudia zožierať pre nič za nič. Pre úplné NIČ. „No Bóže, jeden človek dal vale. Príde druhý, nahradí ho a hotovo. Žiadna tragédia, iba klasický trhový kapitalizmus. Veď nikomu neodtrhlo ruku či nohu, tak prečo sa toľko rozčuľujú, nadávajú, zatínajú päste, kričia, ničia zdravie sebe aj okoliu? Divná to sorta tento ľudský rod.“

Vyjedal som čoklid a kráčal z bývalej rachoty. Bolo mi zrazu nejako krásne. Paradoxné – prišiel som o prácu, o peniaze a ešte som sa z toho veselil. Šiel som do blízkeho lesíka, sadol si do trávy, oprel sa o starý, dobre známy strom, zažmúril oči a vdychoval vôňu prírody. Zachcelo sa mi zatelefonovať Bohu a tak som ho vytočil:

– Počúvaj, starček, mám ťa rád, – začal som debatu.

– Aj ja teba. Si síce šibnutý a ešte sa veľakrát narodíš, aby si pochopil, že sa dá kráčať aj kratšou cestou, ale si na tom oproti iným viac než dobre. Až na tie tvoje vulgarizmy, – odvetil Boh.

– Dobre, dobre, deduško. Sľubujem, že sa polepším.

– Kvôli mne sa nemusíš. Dal som ti rozum preto, aby si si sám vyberal cestu.

– Neboli na sklade lepšie typy mozgov? Mám dojem, že všetci kráčame úplne chybným smerom, – povedal som.

– To nič. Veď vy sa to raz naučíte. Keď si prežijete svoje bolesti, pochopíte, že musíte rásť od konárov ku koreňu. Až keď precítite ten základný a pevný koreň v sebe, môžete si od spodku blahodarne vychutnávať, aký silný a košatý strom nad sebou držíte. Rozumieš? – spýtal sa ma Boh.

– Nie, – odvetil som.

– To je dobre. Raz si to odžiješ a pochopíš. Klever, čau, na druhej linke mám pápeža. Zasa si nevie dať rady...

– Čau, deduško. Nech sa ti darí.

Vetrík mi hladkal tvár, vtáčiky spustili svoju prvú symfóniu, čo si pre mňa nacvičili, a strom mi začal dávať energiu. Mal som ich za to všetkých nesmierne rád...

Koniec ukážky

Vydalo vydavateľstvo HladoHlas Group, s. r. o.
Rumunskej armády 1/6, 036 01 Martin

www.hladohlas.sk, info@hladohlas.sk
ako svoju 1. publikácia v roku 2007.

Jazyková úprava Anna Fričová

Ilustrácie Boose
Grafická úprava Pavel „Hirax“ Baričák

Vydanie tretie, 6. dotlač, 5014 kusov
Vytlačila tlačiareň P+M, Turany, www.p-mtlac.sk

Objednávky:

HIRAX Shop, Rumunskej armády 1/6, Martin 036 01, Slovensko

www.hiraxshop.sk, obchod@hiraxshop.sk

Hiraxove úvahy, glosy, básne, fotky,
ukážky z románov a cestopisov:
www.baricak.blog.sme.sk

Kontakt na autora:

hirax@hirax.sk
Facebook: Pavel “Hirax” Baričák (spisovateľ)

ISBN 978-80-89502-09-7

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2011