Viliam Klimáček

Námestie kozmonautov
(generácia Ю)

2007

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Title: Námestie kozmonautov (generácia Ю)
ISBN 978-80-89129-93-5 (slovak edition)

Copyright © Viliam Klimáček, MMVII
Cover © Jozef Danglár Gertli, MMVII
Publisher © Koloman Kertész Bagala & literarnyklub s.r.o., MMXII
First edition.

All rights reserved.

STREDA RÁNO

Maroš bozkal spiacu ženu a ticho vyšiel zo spálne. V rukách niesol rifle a tričko s obrázkom guľôčkových ložísk, symbolom nie takej dávnej doby, keď ešte pracoval v továrni. Volala sa Áčko. Ložiská sa k sebe nežne túlili a pokúšali sa presvedčiť verejnosť, že sú tým, čo sa v Áčku vyrába. Obrázok už vybledol častým praním ako jeho majiteľ skorým vstávaním a verejnosť tiež dávno vedela, že zrušená firma na ložiská bola vlastne zbrojovka.

Maroš sa obliekal naučenými pohybmi. Štyridsaťpäťročné telo to zvládalo bez zbytočného šramotu, hoci pravé rameno sa stále častejšie pripomenulo pichavou bolesťou, ale to už bol každodenný vnem. Trocha neisto zišiel do garáže a vytiahol otcov bicykel.

Donedávna býval všetkým na smiech jeho masívny rám a veľké kolesá. Sedadlo bolo odpružené dvoma strunami, ktoré by odpérovali aj vagón. Na ráme svietil nápis v azbuke – ЗИФ. Dnes sa už sovietske pohybovadlo presunulo do kategórie veteránov a v niektorých pamätníkoch začínalo vzbudzovať zasnenú úctu. Maroš Kujan nedal na svoj tmavomodrý ZIF dopustiť.

Vytlačil ho z bránky spiaceho domu a strmým brehom zišiel cez cintorín. Pri kameňoch Lourdskej jaskyne, ktorá v nakopených skalách skrývala sadrovú Panenku Máriu a zoschnuté kvety, sa zbežne prežehnal. Pri rozpadávajúcej sa kaplnke sadol na vŕzgajúci sic a dolu Krížovou cestou sa už viezol.

Cez prebúdzajúce sa mesto prefrčal zotrvačnosťou, zato asfaltku pod viaduktom, vedúcu z mesta do strmého kopca, vyšliapal aspoň do polovičky. Presne po tabuľu VEĽKÉ ROJE, medzník jeho kondície.

Zosadol a dychčiac tisol bicykel do kopca. Minul kovovú bránu s vyzváraným nápisom D+R+E+V+O+Č+A+S, písmená ktorého bývali predelené červenými hviezdičkami, dnes už zhrdzavenými. Podnik ho ešte minulý mesiac zamestnával, ale konferenčné stolíky z bledého orecha, ktoré večne vyzerali ako zatečené vodou, či minibary s odstávajúcimi dvierkami boli také ohyzdné, že ich už neodoberal ani bieloruský partner. Maroš patril k prvým prepusteným.

Na vrchole kopca odbočil na poľnú cestu a bicykel odložil do kríkov. Z koženej kapsičky za sedadlom vybral zrkadielko, štetec a fľaštičku umelej krvi, ktorú si vyrábal z kečupu, glycerínu a potravinárskeho farbiva.

Najprv si prezliekol nohavice za staré s dierou na kolene. Potom sa zručne namaskoval. V zrkadielku sa mu ukázal muž s natrhnutým obočím a krvavou tvárou. Maroš bol spokojný. Sadol si obkročmo na bicykel a vyčkával na kraji poľnej cesty.

Asfaltka bola z oboch strán lemovaná divokým chrastím, výjazd z poľa bol takmer neviditeľný. Dobre schovaný v lístí pozoroval ruch na štátnej ceste. Dve hrdzavé embéčky, nákladná Avia s cementom, nekonečne pomalý traktor.

Srdce mu vzrušene bilo. Pustil ešte niekoľko áut, kým mu svrbenie v chrbte nepovedalo, že nastal čas. Bral zásadne iba luxusné značky. Dokázal ich rozlíšiť podľa zvuku.

Český Hyundai a žena za volantom. Rozhodol sa v zlomku sekundy. Odrazil sa prudko nohami a vybehol s bicyklom do zákruty presne v okamihu, keď do nej vošlo červené auto. Hyundai začal kvílivo brzdiť a Maroš bleskovo zakaroval do kríkov. Auto sa ho ani nedotklo. K namaľovanej krvi pribudlo pár skutočných škrabancov.

Ležal pod prevráteným bicyklom a čakal. Auto zastalo. Chvíľu sa nedialo nič. Výfuk bublal.

Nech neujde ako tá včera, – modlil sa v duchu.

Auto zaradilo spiatočku. Maroš si s úľavou vydýchol. Otvorili sa dvere a vystúpili lýtka v červených lodičkách.

Ladí s metalízou, – pomyslel si Maroš a zjojkol, – pomoc!

Jste v pořádku? – vykríkla mladá žena.

Dobre naolejované koleso ZIF-u sa efektne krútilo.

Volajte... policajtov! – vzdychal Maroš a sťažka sa zviechal.

Na šoférkinej tvári sa objavilo zdesenie.

Probůh, mám nový řidičák! Není vám nic? – pýtala sa úzkostlivo.

Lúpe mi v hlave, – povedal Maroš, – aj koleno mi vyskočilo.

Prešiel pár krokov a s bolestivou grimasou sa oprel o pradúce autíčko, – išli ste strašne rýchlo, slečna. Prídete o vodičák. Stálo vám to za to? Mohli ste ma zabiť!

Už dosť bledá žena zbledla ešte viac.

Maroš sadisticky dodal, – mám ženu a dieťa, ale to je vám zrejme jedno, keď si to serete stodesať!

Ošetříme to... – roztriasla sa vodička a vytiahla nepoškvrnenú lekárničku.

Chvejúcimi sa rukami odšraubovala tinktúru.

Maroš jej pohŕdavo vytrhol z rúk plastovú škatuľku a zbežne si obviazal koleno, – doktor ma nechá týždeň doma. Prídem o miesto!

Já bych vám dala bolestné, – siahla žena do kabelky.

Na toto čakal. Bol to okamih hodný organovej hudby, pri ktorom sú všetky registre vytiahnuté naplno a za hrmenia píšťal sa z obláčika miesto Božieho syna a Ducha svätého usmievajú tváre zo štátoviek: Hlinka so Štefánikom. A podpis guvernéra štátnej banky okolo črtá filigránsky ornament.

Maroš blahom privrel oči.

Tady, – podávala mu žena úplne iné ksichty, – víc nemám.

Maroš sa pozrel na dve stoeurovky, pripomínajúce žreby, a v hlave si premietol včerajší kurz. Vyše osemtisíc slovenských! Nóóó... Hlboko si vzdychol a o zlomok sekundy skôr lačne natiahol ruku.

V ženinej tvári sa objavila pochybnosť, ale trúbenie áut, uháňajúcich dole do mesta, ju prinútilo sadnúť do červenej metalízy. Z náhlivého kroku sa však dalo vycítiť uľahčenie. Zabuchla dvere a ešte raz sa na Maroša pozrela. Tomu práve včas vypadol z rúk nezničiteľný sovietsky bicykel, zdroj jeho obživy. Prehnane sťažka sa zohol.

Hyundai naštartoval a teplý vetrík augustového rána rozptýlil benzínový oblak. Olovené splodiny sa vďačne usadili na malých kyslých jabĺčkach, lemujúcich konáre pokrútenej jablone. Kedysi dávno ju pri ceste vysadil nejaký dôverčivý človek, možno vzdialený Marošov predok, šťastný muž, ktorý v živote stretol viac koní ako štvortaktných motorov.

Zem sa chvela. Kdesi ďaleko nitovacie kladivá zošívali Európu.

Ako farebné záplaty na zamatovom kabáte sa vynímali nové štáty únie, pokúšajúce zachovať si dôstojnosť v nastávajúcom zväzku, ktorého jedinou zreteľne viditeľnou ideou bol spoločný trh. A nepresvedčivo deklarovaná solidarita silnejších k slabším. Obyvatelia záplat vedeli, že spočiatku sa stará Európa bude obracať k svetu iba tou stranou kabáta, kde nevidno ich krikľavo farebný fľak, a preto sa nevzrušovali o nič viac ako inokedy.

Ktovie, či tým nepremeškali dejinnú chvíľu na úprimnú radosť zo zjednotenia? Mnohí ju aj cítili, ale prehltli ju ako tisíckrát predtým, lebo skúsenosť ich naučila – s nami či bez nás, koleso dejín sa točí ďalej.

Pravdepodobne málokto veril, že by sa na európskom kontinente mohol zopakovať zázrak taviaceho kotla, ktorý pred storočím zlúčil prisťahované národy severoamerického územia do kompaktného útvaru jedného tela a spoločnej mysle, stvoriac tým najviac ohovárané písmenká abecedy v dejinách – dvadsiate prvé, devätnáste a prvé – teda USA.

Napriek pochybnostiam však bolo isté, že nič lepšie sa malému Slovensku stať nemohlo, ako to, že ho prišívali k iným kusom Európy, ktorá stvorila také úžasné veci ako Chrám svätého Petra, psychoanalýzu a film Yellow Submarine. Čím ďalej od hlavného mesta, tým menej boli otrasy nitovačiek prítomné v každodennom živote obyvateľov.

A v epicentre nášho príbehu, v sedemtisícovom meste Veľké Roje, sa zem nechvela vôbec. Posledná udalosť hodná tohto mena sa odohrala pred pätnástimi rokmi a ostala v mestskej kronike zaznamenaná ako mierne zemetrasenie, pri ktorom pukol asfaltový chodník pri škôlke na Ulici M. R. Štefánika s vyčíslenou škodou 12. 860 korún, pri ktorom tragicky zahynul jeden občan.

O tom, že občan nezahynul všednou smrťou, že ho pohltila prasklina v zemi a telo sa dosiaľ nenašlo, sa nik zbytočne nešíril. Ani o tom, že to bol donedávna najznámejší obyvateľ, o ktorom tu ešte budeme počuť.

A prečo sa mesto volalo Veľké Roje, to už nedokázal vysvetliť nikto. Včely sa tu vo veľkom nikdy nechovali a zmienka o nich sa nenašla ani v kronike. Výskyt úľov v záhradách neprevyšoval celoštátny priemer, ale nikto neprotestoval, keď sa v novo navrhnutom mestskom erbe objavila včela, sediaca na vareche. Výroba drevených variech tu mala storočnú tradíciu a postupne sa z okolitých kopaníc preniesla do podniku Drevočas, ktorý ju v dobrom úmysle rozšíril o sortiment nepredateľného nábytku.

Veľké Roje boli mesto, ktorému sa dejiny vyhli.

Cisársky kočiar prešiel cez obec iba raz a len vďaka tomu, že sa mu polámalo koleso, sa mestské múzeum pýši pokriveným plechom z jeho kovania. Turci sa sem nedostali, husiti sa doline vyhli a hurbanovci si tu ani nenabrali vodu do čutory. V prvej svetovej vojne odviedli len desať mužov, z ktorých sa šesť vrátilo, a ostatným štyrom mesto postavilo pamätník mramorového vojaka s mramorovou puškou, ktorú obdivovali najmä deti, večne sa pokúšajúc vyliezť na podstavec a odistiť mramorový uzáver zbrane.

Partizáni bojovali len vo vedľajšom chotári, ale našťastie si vyhĺbili zemľanku aj v miestnom katastri, a tak sa Veľké Roje mohli vyhlásiť za povstaleckú obec, za čo neskôr dostali štatút mesta. V auguste 1968 bola práve celozávodná dovolenka, a tak Drevočas ako jediný podnik v okrese neštrajkoval proti invázii spojeneckých vojsk, čím si vyslúžil titul Podnik nositeľ Radu Červenej hviezdy a k písmenkám svojho názvu hrdo privaril kovové hviezdičky. Do novembra 1989 emigrovali z mesta len traja mladí ľudia a nikto viac o nich nepočul, takže sa nedajú vyvrátiť fámy, že vstúpili do cudzineckej légie, ako sa v reštaurácii hotela Horec zverovali po fernete s tonikom.

Zamat tiež prebehol bez akéhokoľvek zaucha a vyhrážok členom komunistickej strany, pretože každý tretí obyvateľ v onej strane bol („robil som to kvôli deťom!“), každý druhý mal v strane rodinného príslušníka („nepôjdem proti bratovi, preboha!“) a každý mal aspoň jedného dobrého kamaráta komunistu („vieš, čo ti ten pri pive pohovoril?!“). Jediný skutočný miestny disident Vlado Juráš sa ticho vrátil z väzby a poctivo si budoval živnosť automechanika.

Nad mestom sa týčil vrch Javorové s televíznym vysielačom a hlboko v horách bolo torzo sovietskej vojenskej základne, ktorú našťastie nestihli dokončiť.

Dni mesta bežali bez otrasov a chvenia, zem pod nohami bola pevná až do tohto štvrtka, ale nepredbiehajme, ešte je len streda, v tejto chvíli už neskoré ráno, v ktorom si Maroš stále dokola obzerá stoeurovky a teší sa. Augustový vzduch nad poľami sa zohrieva čím ďalej tým viac a vzdušné prúdy dvíhajú poletujúce nanozrnká peľu, zvírené šuchotom bankoviek, do závratných výšok.

Jedno peľové zrnko nabralo správny prúd a komín horúceho vzduchu ho nesie strmo nahor, kde sa zmieša so studenou masou vetra a po šialenej piruete sa neisto vyberie smerom do mesta. Z perspektívy peľu sa jasne dá pozorovať geometrická čistota ulíc, ktoré sa lúčovito rozbiehajú z námestia, obkľúčeného starými domami, ktorému dominuje zvláštna stavba, z výšky pripomínajúca raketu, pripravenú na štart, ale zrnko nemá čas obdivovať mestské jadro, okolo ktorého v úctivej vzdialenosti rotujú panelákové satelity, pretože chladný prúd ho ženie až k náprotivnému kopcu s radovou zástavbou úplne rovnakých domov s predzáhradkou, dvoma oknami a sedlovou strechou, už vidí detail jedného s natiahnutými šnúrami na bielizeň, na ktoré práve tmavovlasá žena vešia mokré nohavičky, a neovládateľné nanozrnko sa bez akýchkoľvek nanopocitov rúti rovno na tvár tej ženy, kde je nasaté obrovským ústím nosnej dierky, aby strašnou rýchlosťou narazilo do vibrujúcich klkov teplej ružovej sliznice, ktorá okamžite zapojí zdedené obranné mechanizmy, vydajúc pľúcam príkaz zadržať dych, stiahnuť bránicu a vzápätí prudkým stĺpcom vzduchu vypudiť nanovotrelca z tela.

STREDA DOOBEDA

Nazdravie, – zavrčal Šialený Šani.

Milka si utrela slzy, ktoré jej po kýchnutí vyhŕkli. Trochu sa zatackala, pozrúc nechtiac do slnka, a kýchla druhý raz.

Šani sa už nenamáhal so zdvorilostnou odpoveďou a rýchlo zmizol na zadný dvor. Čosi neobratne skrýval pod košeľou. Milka rýchlo zaštipcovala zvyšok bielizne a vybrala sa za svokrom.

Šani Kujan, Marošov otec, vylepšoval zásadne to, čo nikto nepotreboval, a vyvíjal veci, o ktoré ho nik nežiadal. Bol to renesančný človek, schopný postaviť v dome potrubnú poštu, hnanú vysávačom Eta, ktorou posielal deťom príkazy, ale opraviť fén či nabrúsiť nôž na chlieb ochotný nebol.

Nízky obzor, – hovorieval.

Milka sa v rýchlosti pozrela otvoreným oknom do detskej izby – Peťko s vyplazeným jazykom spájal žltú a červenú kocku lega. Obehla dom a stisla kľučku zadnej bránky. Bola zatvorená.

Otec, otvorte! – zvolala Milka, – viem, že ste tam.

Miesto odpovede sa ozvalo škrabanie kovu o kov. Šani dokončoval jeden zo svojich prístrojov.

Otec! – zvolala Milka hlasnejšie.

Škrabanie sa výrazne zrýchlilo.

Ak mi neotvoríte, vyrazím bránku! – zvolala Milka nahnevane.

Kovový šramot ustal. Po krátkej pauze sa ozval zasa, tentoraz s ešte rýchlejšou frekvenciou. Milka vedela, že bránku nevyvalí.

Idem po sekeru! – zahrmela.

Šramot spracúvaného kovu obohatil tichý smiech. Bránka bola stavaná tak, aby sa do Šaniho polygónu nedostala žiadna nepovolaná osoba. Teraz sa ozvalo syčanie. Šani vypúšťal z tlakovej fľaše plyn.

Vyhodíte nás do vzduchu! Mňa aj dieťa! – hystericky kričala Milka.

Sykot plynu ju miestami prehlušoval. Ten maniak v opevnenej záhrade určite testoval ďalší zo svojich vynálezov. Ostatný prístroj, vreckový plameňomet na likvidáciu osích hniezd, pracujúci na báze upraveného benzínu, ktorý Šani vydestiloval, nevediac, že vyrobil čosi podobné napalmu, mu zobrala polícia po tom, ako zapálil drevený plot, pri ktorom si nešťastné osy budovali prechodný domov. Keďže na druhej strane plota bývala tajomníčka primátora Veľkých Rojov, policajný zásah bol rýchly, brutálny a efektívny.

Policajný štát! – vykrikoval zbitý Šani.

Hliadka do protokolu tvrdila, že Šani ju napadol plameňometom, a svedectvo dvoch policajtov proti osamelému svedkovi tu stále malo silu zákona. Teraz evidentne nehodlal prerušiť pokus, pretože synova manželka bola na jeho pôde.

Milka urobila pol kroka dozadu, uvažujúc, že vezme do náručia Peťka a vkladné knižky, ale potom sa v nej znova prebudila bojovníčka.

Otec? – ozvala sa naoko pokojne, – ak neotvoríte bránku, zastavím pokus v práčovni.

Syčanie plynu stíchlo. Bolo počuť zvuk odkladaných nástrojov a vzápätí sa kovová bránka otvorila.

Vyšiel rozčúlený Šani, – ešte to beží?!

Oči sa mu nebezpečne ligotali.

Milka prikývla. V pivnici, kde v šťastnejších časoch mávali práčku, dosku na žehlenie a odšťavovací hrniec, bol teraz kotol s miešadlom, ktorého rameno dňom i nocou hnietlo akúsi zmes, ktorej význam Šani nikomu neprezradil. Papierovo patril dom svokrovi a Milka Kujanová tam bývala s Marošom a Peťkom len preto, že zohnať byt vo Veľkých Rojoch bolo nereálne.

Vypnem vám to, ak mi neukážete, čo robíte! – mienila mladá žena.

Mimochodom, keď sa nehnevala, veľa mužov sa ochotne zhodlo, že je krásna. Keď ju nebesá kreovali, došli im farby okrem čiernej, ale tmavé vlasy a temné oči zasa dodali jej oválnej tvári exotické rysy. Keď ste ju stretli, mali ste pocit, že kohosi pripomína, ale pustili ste to z hlavy. Okrem Maroša, ktorý dávno došiel na to, že jeho žena sa podobá na ilustrácie z knihy Egypťan Sinuhet, jednej z mála, čo prečítal do konca. Miloval ju preto ešte viac.

Vypnem! – naliehala Milka.

Nízky obzor, – zahundral svokor a odstúpil z bránky.

V strede malej záhrady, dobre skrytá pred zvedavými zrakmi za vysokým plechovým plotom, stála asi dvojmetrová raketa. Viedli k nej hadice od zváracích fliaš a Milke prišlo nevoľno. Stačilo pár chvíľ a mohli vyletieť do vzduchu.

Špic rakety bol odklopený akoby otváračom na pivo. Na okrúhlej plošine s priemerom dvadsať centimetrov sa čosi hýbalo. Milka sa naklonila nad trup s oranžovým nápisom SOJUZ 333. Prilepené izolepou sa v kabíne vesmírneho korábu metalo peruánske morča.

Vy ste ukradli Habakuka?! – zrevala hlasom antickej bohyne.

Začala stŕhať putá, ale morča bolo v dôkladnej pasci.

Všetkých nás zabijete! – kričala.

Morča, posmelené hlasom svojej panej, prispelo k vyslobodeniu aspoň piskotom. Ani nie pred štvrťhodinou si pohodlne driemalo v klietke, kým ho starecké ruky vynálezcu nevybrali z tepla a neskryli pod košeľu.

Minule ste zabili pieskomila! – zúrila Milka ďalej.

Nebohý hlodavec sa stal obeťou pokusu, pri ktorom nedobrovoľne testoval centrifúgu pre astronautov, prerobenú zo žmýkačky. Pieskomil neprežil preťaženie mnohých G a Milka s Peťkom ho pochovali v bonboniérovej škatuli, zabaleného do alobalu.

Teraz som sa staral! – ohradil sa dotknuto Šani.

Vedľa pretrhnutej izolepy ležala očistená mrkva a polovička jablka, strava budúceho kozmonauta.

Keď vám už na nás nezáleží, otec, neberte aspoň malému zvieratká! – zakončila Milka.

SOJUZ 333 stál opustene uprostred záhrady ako obrovská fľaša piva, ktorého osudom je naveky zvetrávať.

Pozri, Habakuk sa bol prejsť, – zaklamala dieťaťu a vložila vystresované morča do klietky.

Okamžite zaliezlo do plastového domčeka v tvare ľadvinky a zotrvalo v ňom dva dni. Milka rýchlo obliekla chlapčeka a vyšli na dvor.

Ešte kľúče od obchodu, – povedala synovi a vrátila sa do izby.

Časť domu, ktorú obývali, mala zo zrejmých dôvodov okná na ulicu, a nie do záhrady experimentov.

Trvalo jej to len minútu, ale Peťko stačil pribehnúť k odchýlenej bránke a rozžiarenými očami sa pozeral na dedkovu raketu.

Búúúm! – povedal chlapček.

Chcel by si si zalietať? Raz ti takú postavím, – pošepkal mu Šani, lebo sa už blížila jeho matka so zlovestne zovretými perami.

Poď! – odtiahla vzpierajúceho sa syna do škôlky.

Nízky obzor, – zhrnul vynálezca a vrátil sa na vesmírnu rampu.

Neďaleko nej pracovité včely zbierali nožnými kefkami nanoalergény z kvetov, ktoré tajným procesom premieňali na populárny med.

Vôňa zomletej kávy vás privíta prvá. Ak pôjdete popri severnej výpadovke, miniete požiarnu strážnicu a prejdete cez koľajnice, ktoré zdanlivo nikam nevedú. Len domáci vedia, že smerujú do podzemných hál Áčka, zatvorenej zbrojovky, kde sa dnes skladujú zemiaky. Potom prídete k strmým schodíkom, ktoré ľudová tvorivosť nazvala Jakubov rebík.

Spájajú štvrť na kopci, zloženú z navlas rovnakých tehlových domov, postavených v šesťdesiatych rokoch, so zvyšnou časťou mesta. Sídlisko sa nazýva Vietnamské, pretože ho budovali v čase americko-vietnamskej vojny, ktorá dodnes utkvela vtedajším deťom v pamäti ako každodenné vykladanie bômb z lietadiel B-52 do anonymnej džungle.

Výstavbu protivojnovej štvrte vo Veľkých Rojoch sprevádzalo heslo „Vy ničíte, my budujeme“, ktoré skutočne zdobilo jedinú cestu na Vietnamské v podobe drevenej slávobrány. Tú do roka rozobrali hnilobné procesy a zvyšok použili miestni záhradkári na kolíky k rajčinám, takže trápne torzo naostatok strhli.

Vedľa vyústenia schodov odjakživa stáli maličké potraviny. Keď sa Milka privydala do kujanovskej rodiny, chodievala si tam každé ráno kúpiť rožky a mlieko. Viac toho obchodík neponúkal, ale Milke sa už vtedy zapáčila jeho poloha a staré drevené police, ktoré ešte pamätali arizáciu. Obchod posledný rok chátral a ju posadla myšlienka, že si ho prenajme. Majiteľ podozrivo rýchlo súhlasil a radosť z nového obchodíka prehlušila akékoľvek Milkine obavy.

Zaniesla Peťka do škôlky a so sľubmi, čo všetko dobré mu poobede prinesie, sa začala tešiť na prácu. Veď robila na svojom.

Na začiatku vždy najprv odomkla mrežu a zomlela pár zrniek kávy, aby sa obchod rozvoňal. Každých päť minút sa chodila nadýchať čerstvého vzduchu, ale skutočným zmyslom trojmetrovej vychádzky bolo pozrieť sa na maľovaný štít s nápisom POTRAVINY MILKA. Potom sa pokochala výkladom.

Dnes mu dominuje štvorhranná pyramída z vaječných nátierok, položená na veľkom kuse baliaceho papiera, posypaného pieskom. Z piesku trčí tepaná sfinga, jeden z mála svadobných darov, ktorý našiel po rokoch využitie. Do piesku sú pozastrkované legové figúrky žiráf, koňí a psov, a najmä dvaja strieborní rytieri s kopijami, čím egyptské zátišie pripomína diorámu Krížovej výpravy. Nad vaječným Egyptom visí maľované „Pekné leto a krásnu dovolenku vám prajú potraviny Milka“, hoci väčšina obyvateľov v súlade s tradíciou dovolenkuje doma pri malte a tehlách.

Zvládneme to, – povedal jej pred rokom Maroš, keď si prenajímali obchod, – keby sa ti náhodou nedarilo, mám fúru roboty. Drevočas má objednávku z Bieloruska!

Pokým rodina poctivo splácala živnosť, Milka snívala o chladiacom pulte. Ten starý pamätal časy, keď príma osviežením bývala Polárka, Ledňáček a Ruská zmrzlina v oplátke. Podpora milujúceho muža bola presne to, čo toto jahniatko v pazúroch voľného trhu potrebovalo. Do obchodu totiž nazrelo veľa ľudí cestou hore či dolu Jakubovým rebríkom, ale dosiaľ tam nakúpili iba dvanásti.

Štatistiku si pôvabná majiteľka viedla fixkou na dne zásuvky. Najviac šli na odbyt lízanky, trvanlivé mlieko a ryža vo varných vreckách, kupovaná najmä študentmi miestnej priemyslovky, obývajúcich priváty Vietnamského. Pravdu povediac, Milka zákazníkov neznášala. Boli to nepriatelia, ktorí odnášali jej krásny tovar, a ona musela kvôli ich hrabivosti dopĺňať police. Nezniesla pohľad, keď rady balíčkov a farebných škatuliek neboli vyrovnané až po okraj. Len čosi predala, hneď posunula zadný tovar dopredu. Jej manžel pochopil, že práve žije svoj detský sen, a nikdy sa svokry neodvážil spýtať, či ako dievča mávala domček na bábiky.

Ak by ste teda šli naokolo, nazrite, ale nekúpte si nič. Majiteľka sa vôbec nenahnevá, naopak. A môžete sa jej spýtať, ako sa najrýchlejšie dostať na Námestie kozmonautov, ktoré je vyhlásenou atrakciou. Určite vám ukáže cestu, pretože musí vyjsť pred obchod a znova si pohľadom potvrdiť, že stojí pred najmalebnejšími potravinami vo Veľkých Rojoch.

Koniec ukážky