Stanislav Rakús

Mačacia krajina

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Kocúr Paniberko

Ako chcel kocúr Paniberko robiť dobré skutky na stanici

Málo z toho, po čom kocúr Paniberko kedysi túžil, sa mu splnilo.

Nestal sa ani cyklistickým pretekárom, ani spevákom tanečných piesní, hoci ho neraz v noci prebudilo iba to, že si v spánku priveľmi hlasno spieval nejakú obľúbenú tanečnú pesničku. Nevzali ho ani za bubeníka! Vraj nemá bubenícky sluch.

Neskôr zatúžil po komínoch. Silou-mocou ich chcel opravovať, no nikto mu nevedel poradiť, kde sa za opravára vyučiť. A bez vyučenia sa do komína neradno púšťať, nevyučenému opravárovi raz spadne zo strechy to, inokedy zasa ono.

Keď sa chcel stať pekárom, povedali mu, že pekárov je dosť, a za čašníka ho neprijali, lebo kocúrovi Haršlovi, ktorý mal na starosti mačacích čašníkov, sa zdal Paniberko podľa výzoru veľmi nenásytný, obával sa, že čašník s takým výzorom polovičku z jedla, čo bude roznášať hosťom, poje sám.

Napokon sa Paniberko stal obuvníkom. Dlho bol so svojím povolaním spokojný, no jedného dňa sa mu obuvníctvo začalo máliť. Zatúžil najmä po takých
veciach, ktoré nemali s opravou topánok nič spo-
ločné.

Chcel vykonať nejaký mimoriadny mačací skutok. Najradšej by bol kohosi pomocou lana vyslobodil zo zajatia. Nikto z jeho známych však v tom čase, ani nikdy predtým, v zajatí nebol. Nečudo, že Paniberko nemal vo vyslobodzovaní nijaké skúsenosti.

Načo tam všelijaké výmysly, povedal si zrazu Paniberko. Dobrotou sa bude odteraz zaoberať, konaním tých najobyčajnejších dobrých skutkov, pomyslel si a až slzy mu vyleteli od dojatia pri tomto predsavzatí.

Hneď vstal zo svojho hojdacieho kresla a začal sa obliekať, hoci ešte vôbec nevedel, kde by mal vykonať dajakú šľachetnosť a z ktorého konca sa pustiť do dobroty.

Netrvalo dlho a Paniberko sa rozhodol. Svoj prvý dobrý skutok spraví na železničnej stanici, lebo železničná stanica je pre dobré skutky priam ako stvorená.

Na stanicu neprišiel v najvhodnejšej chvíli. Vládlo tam veľké napätie, lebo rýchlik, ktorým mala väčšina cestujúcich cestovať, meškal už dvestoštyridsať minút. Po dvestoštyridsiatich minútach čakania mačacím cestujúcim poriadne stúpne cestovná horúčka. Sú čoraz netrpezlivejší a zádrapčivejší. Ľahko si môžu popliesť dobrý skutok so zlým.

Najlepšie by bolo dajako ich upokojiť. To je však veľmi ťažká úloha. Na upokojovanie má železnica svojich zamestnancov. Keď vlak mešká viac ako sto minút, pošle tam niektorého z nich.

Teraz tam poslala železničiara Žriebka, prestrojeného za cestujúceho. Obliekol si nielen cestovné nohavice, cestovný kabát a cestovnú košeľu, ale aj cestovné tričko. Dobre vie, že pri upokojovaní záleží na každej maličkosti. Preto si topánky posypal cestovným prachom. No najdôležitejšie je, že sa správa cestovne. Všelijakými vzdychmi a grimasami dáva najavo, že aj on má cestovnú horúčku.

Ten vie ale cestujúcich upokojovať a robiť železnici dobro! Je mazaný všetkými železničiarskymi masťami. Najprv na železnicu nadáva a pokrikuje, až to nahnevaných cestujúcich dvíha od úľavy do výšky, no znenazdajky začne železnicu po troche chváliť a vzápätí už o nej rozpráva taký dojímavý príbeh, že cestujúci s mäkšou mačacou povahou železnicu zo súcitu pobozkajú na dajaký stĺp, na zábradlie alebo koľajnicu.

No dvestoštyridsať minút je dvestoštyridsať minút! Pri takom meškaní nepomáhajú ani Žriebkove upokojovacie schopnosti. Márne vraví, že v istej stanici meškal rýchlik dva dni a dve noci, a predsa to niektorí cestujúci vydržali. Za trpezlivé čakanie dostali od železnice naozajstné železničiarske píšťalky a farebné fotografie čakárne.

Napriek Žriebkovmu úsiliu nedočkavosť cestujúcich nezoslabla. Každý nejako inak prejavoval rozčúlenie.

Napríklad cestujúci v tmavých okuliaroch trhal na drobulinké kúsočky neveľký papier.

– Len aby to nebol cestovný lístok, – povedal mu upokojujúco Žriebok a kráčal ďalej. Robil, čo mohol.

Paniberko by veru nevedel, čo takému jednotlivcovi povedať. Radšej si vyhliadol tenulinkého cestujúceho, ktorý sa netrpezlivo prechádzal na svojich chudučkých nôžkach. Tomu sa akiste zíde Paniberkova
pomoc. Pokúsi sa s ním najprv zblížiť. Začne sa popri ňom prechádzať, a tým mu naznačí svoju náklonnosť.

Tak aj spravil. Prechádza sa, priateľsky si vedľa neho vykračuje, pokým nezačuje od chrbta hlboký mačací hlas:

– Ako bývalý boxer sa vás pýtam, prečo sa pri chôdzi prehýbate z boka na bok a robíte tu vietor!

Paniberko sa obzrel, a keď zbadal bývalého boxera v celej ozrutnosti, so zrakom upretým do jeho očí, zakrútila sa mu od strachu hlava a podlomili labky, no vzápätí ho z tohto stavu oslobodil tenulinký cestujúci, ktorý vzal boxerovo napomenutie na seba.

– Ja že sa prehýbam? – povedal tenulinko, no nezvyčajne prísne. – A keby aj, čo vás do toho?

Ten je ale odvážny, pomyslel si Paniberko, istotne má pri sebe nejakú vecičku, ktorou sa vie šikovne obraňovať.

O chvíľu však vysvitlo, kde nabral tenulinký kocúr toľkú smelosť. Mal dobrý ňuch. Vyňuchal, že sa rýchlik už približuje. A naozaj! Kým sa bývalý boxer spamätal z jeho nečakanej odvahy, rýchlik vošiel do stanice.

– Máte šťastie, – povedal boxer, – že vlak je už tu a ja musím vliecť tieto ťažké kufriská! Niet času, aby som jeden z nich otvoril a vytiahol si z neho boxerské rukavice. Hádam som si ich aj zabudol doma. Nerátal som s tým, že sa stretnem s vami. Och, – vzdychol boxer hnevlivo, – labky mám obsadené kufriskami! Nemôžem vám dať do nosa ani len obyčajnú frčku, lebo vlak nepočká. Mrzí ma, že nemám čas ani na to, aby som vás aspoň potiahol za ucho alebo dajako poštípal.

– Len sa nevyhrážajte, – odvetil odvážne tenulinký kocúr, – lebo ľahko môžete odo mňa dostať jeden buchnát.

Bývalého boxera poriadne ohromila táto smelosť. Preto až po chvíli, keď sa trochu upokojil, povedal:

– No dobre. Aj tak som o nič neprišiel. Vidím, že budeme cestovať spoločným rýchlikom. Tam si vás vyhľadám. V rýchliku si zmeriame sily. Len čo nastúpim, dám si kufre strážiť nejakému poctivému cestujúcemu a pustím sa za vami.

Iba teraz sa tenulinký kocúr preľakol. Pri svojej odvahe úplne zabudol na takúto možnosť. Rýchlo zabočil doprava, aby zmizol z boxerovho dohľadu.

Azda sa bude musieť vo vlaku namaľovať nejakými farbičkami, pomyslel si Paniberko. Bez zamaskovania by ťažko docestoval tam, kam má cestovný lístok. Ktovie, či si nedá na hlavu aj šatku, aby ňou predstieral, že je mačka, a nie kocúr. Nuž nevyplatí sa mať až toľkú smelosť – pozrel sa Paniberko ešte raz na tenkého kocúra, ktorý po poslednej boxerovej vyhrážke náhlivo prepletal chudými nôžkami. Chcel sa čím skôr stratiť vo vlaku.

Do rýchlika sa zo všetkých strán hrnuli cestujúci a Paniberko namiesto toho, aby im pomáhal, iba sa na nich bezradne díval. Mrzelo ho to. Stanica bude o chvíľu tichá a on pustí rýchlik preč len tak, bez najmenšieho dobrého skutku.

Preto keď zbadal jemnú, pekne oblečenú mačku s pôvabným držaním hlavy, povedal si, že konečne
prišla jeho príležitosť. Takej útlej mačacej slečinke sa predsa ťažko nastupuje do vozňa s vysokými schodíkmi.

– Dovolíte? – pribehol k nej Paniberko a ani nevyčkal na jej súhlas, chytil ju a ohľaduplne zdvihol do výšky, no vzápätí ju musel položiť späť, lebo strašne zvýskla. Bola nezvyčajne šteklivá a ľakavá.

Jej výskot privolal niekoľkých pohotových kocúrov, pripravených jemnú mačku ochrániť. Do vlaku nastúpila sama, ešte vystrašená z nečakaného pošteklenia.

Paniberko mal šťastie, že hneď po nej museli do vozňa naskočiť aj jej ochrancovia, lebo rýchlik sa už pohýnal. Podaktorí z nich sa potom zjavili v oknách a do záznamníka si bleskovo načrtli Paniberkovu podobu, ba akýsi kocúr v bodkovanej veste Paniberka aj odfotografoval.

Tak to veru nenechajú, kričali z okien na Paniberka. Vyhľadajú ho podľa kresby a najmä podľa fotografie, ktorú urobil cestujúci v bodkovanom oblečení. Veď do tohto mesta sa dakedy hádam ešte vyberú. Potom sa uvidí! Odplata ho neminie. Počkajú si naňho niekde za rohom a naučia ho slušnosti.

Paniberko ich posledné vyhrážky nepočul, lebo rýchlik bol už zo stanice preč. To nič. Rozčúlení ochrancovia sa mu aj tak vyhrážali predovšetkým preto, aby sa vyznamenali pred jemnou mačkou, ktorú vraj vyslobodili z pazúrov lúpežníka. Ochranu mačiek pred lúpežníkmi pokladajú za svoju hlavnú povinnosť!

Rozhovorili sa o lúpežníkoch, aby tým odviedli pozornosť od svojich kresieb. Nikto by na nich Paniberka nepoznal.

Bol medzi nimi iba jediný maliar, no ani jemu sa Paniberko nevydaril. On začal prvý kresliť Paniberkovu podobu. Niektorým ochrancom sa veľmi zapáčilo jeho počínanie a hneď sa k nemu pripojili. Aspoň si bude jemná mačka o nich myslieť, že majú ušľachtilé záľuby. Vo voľných chvíľach nepolihujú, ani sa nepotĺkajú po mačacích krčmách, ale venujú sa umeniu – pomyslí si jemná mačka, keď uvidí, že aj vo vlaku vedia pohotovo využiť svoje maliarske schopnosti. Istotne hrajú doma aj na klavíri, zahľadí sa na nich s úľubou.

Teraz však majú títo falošní maliari so svojimi kresbami starosti. Tŕpnu, že si ich niekto z cestujúcich začne prezerať. Preto musia svoje výtvory dakde nebadane odložiť alebo zničiť. Nič iné im nezostáva, ak nechcú zažiť hanbu.

Trochu si vydýchli, len keď všetku pozornosť cestujúcich upútal na seba kocúr v bodkovanej veste. Ani on nemohol nikomu sľúbiť Paniberkovu podobu na fotografii, lebo vo svojom aparáte nemal už vyše roka film. Načo aj do pokazeného aparátu film? Nosil ho všade so sebou iba preto, že sa s ním nevedel rozlúčiť. O tom však kocúr v bodkovanej veste nehovoril.

Rozprával o svojom dedovi.

Bol to vraj slávny fotografista. Najradšej fotografoval také veci, o ktoré iní fotografisti nemali priveľký záujem. Mimoriadne sa mu vydarili snímky vzduchu. Dalo sa na nich jasne rozoznať, či je vzduch teplý, chladný, voňavý, alebo poriadne stlačený. Takto vyzerá tma v tom a v tom meste o jednej hodine po polnoci, vytiahol znezrady dedo fotografiu, keď ho niekto navštívil, a takto zasa o druhej hodine. Návštevníkovi prechádzal v tých chvíľach mráz po chrbte, veď videl tmu po prvý raz odvtedy, čo vníma svet.

Cestujúci v bodkovanej veste potom povedal, že napriek všetkému ho najväčšmi zaujali fotografie ticha. Inak vyzerá ticho pred búrkou a inak po búrke, vysvetľoval prítomným, iný svetelný odtieň má sviatočné ticho a iný ticho vo všedný deň.

Zaujímavo rozprával cestujúci v bodkovanej veste a bol by rozprával ešte dlho, keby ho uprostred rozprávania nezmohol spánok. Práve hovoril, že najväčšou dedovou túžbou bolo odfotografovať sny. Koľko ráz si ľahol na postriežku s aparátom, ale nemohol ani silou vôle spojiť bdenie a sen. Dúfal, že vynájde samospúšťací snový fotografický aparát. Vravieval, že po tomto objave sa v mačacej krajine od základov zmenia poznatky o snoch. No nedožil sa toho, povedal kocúr v bodkovanej veste – a už aj spal.

Keď sa v spánku dotkol fotografického aparátu, podaktorí cestujúci prestali od napätia takmer dýchať: môžbyť na vlastné oči uvidia fotografovanie sna. A pre také niečo sa vyplatí cestovať, pomysleli si tí jednotlivci, ktorí do vlaku nastúpili len tak, z dlhej chvíle.

Okamihy tohto napätia využil aj kocúr, ktorému sa ešte nepodarilo zničiť svoju kresbu. Pokrčil ju a zjedol.

Paniberko v tom čase už sedel na jednej zo staničných lavičiek.

O tom, že cestujúci zničili svoje kresby, nemal ani tušenia. A čo mohol vedieť o pokazenom fotografickom
aparáte? Z vyhrážok, ktoré ešte začul, vyrozumel, že niektorí kocúri z odchádzajúceho rýchlika ho v budúcnosti vyhľadajú a potrescú. Nuž čo, má si preto azda zmeniť zamaskovaním svoj terajší výzor? To teda nie! Ako by potom v obuvníckej dielni dokázal, že je to on?

Pre dobro treba aj čosi vytrpieť, pomyslel si Paniberko, a to ho trochu upokojilo. Nedá sa odradiť tým, že sa mu jeho prvý dobrý skutok nevydaril! To ho upokojilo ešte väčšmi. A keď vzápätí chytil muchu a pochutil si na nej, upokojil sa takmer úplne.

Zdalo sa mu, že po odchode rýchlika, do ktorého nastúpili všetci rozčúlení a netrpezliví cestujúci, sa železničná stanica zmenila na nepoznanie. Vládla tu pohoda a aj slnko akoby svietilo jasnejšie.

Paniberkovi sa príjemne sedelo na lavičke. Začali sa mu zatvárať oči, pochytila ho sladká mačacia nevládnosť. Ešte pár ráz zažmurkal a potom zaspal.

Keď sa prebudil, nevedel v prvom okamihu rozoznať, či to, čo vidí, je skutočnosť, alebo sen.

Neďaleko neho sa prehýba pod ťarchou kufrov mačacia starenka, a on predsa túži po tom, aby mohol pomôcť nejakej nevládnej bytosti.

Paniberko zažmúri oči, potom ich otvorí. Je to tak. Mačacia starenka!

O chvíľu mal už jej kufre vo svojich labkách. No tentoraz si počínal celkom inak ako pri dvíhaní šteklivej mačky. Najprv sa starenky spýtal, či jej môže pomôcť, a iba keď súhlasila, vzal jej batožinu.

Starenka cestovala do neďalekého kúpeľného me-
stečka obyčajným vlakom, ktorý už čakal na tretej koľaji, hneď vedľa pyšného rýchlika.

Paniberko dal do vlaku najprv kufre, potom pomohol starenke a napokon nastúpil aj on sám. Svoj dobrý skutok nechcel vykonať polovičato. Spokojný bude až vtedy, keď starenke nájde voľné miesto a vyloží jej batožinu hore nad sedadlá. Nezabudne sa s ňou ani rozlúčiť a zaželať jej šťastnú cestu.

Svoj úmysel však nestihol uskutočniť, lebo si všimol, že vlak sa zrazu pohol. A on sa predieral medzi cestujúcimi kdesi v strede vozňa. Podľa mihajúcich sa okien susedného rýchlika videl, že vlak nadobúda čoraz väčšiu rýchlosť.

Keď si Paniberko k tomu všetkému uvedomil, že nemá cestovný lístok ani peniaze, pustil z labiek starenkine kufre a ako dajaký pretekár sa hnal k dverám. Letel hlava-nehlava, jednému cestujúcemu skočil na nohu, druhému zhasil cigaretu, tretiemu vyrazil z labky zmrzlinu, no nebolo kedy sa ospravedlňovať. Už dobehol k dverám, ešte šťastie, že zostali otvorené, a vzápätí sa cez ne hodil ako futbalový brankár.

Dopadol na tretie nástupište. Pod nohami zacítil pevnú pôdu.

Ohmatal si hlavu, prekontroloval rebrá, zrátal kosti. Necítil nijakú bolesť, ba aj fúzy mal v poriadku. A predsa sa odrazu veľmi vydesil. Ako by nie, keď spozoroval, že vlak, z ktorého vyskočil, stojí. Ani sa nepohne.

Chvíľu trvalo, kým pochopil, že podľahol obyčajnému zrakovému klamu – to susedný rýchlik sa pohol
a odchádzal. Keď doznel jeho hrmot, k Paniberkovi doliehali sťažnosti cestujúcich.

Najväčšmi sa sťažoval ten cestujúci, ktorému Paniberko vyrazil z labky zmrzlinu.

– Teraz mi kúpte novú zmrzlinu, – vravel cez okno plačlivým hlasom. – Tak som sa na ňu tešil! Už od detstva mám veľmi rád zmrzlinu, – začal vysvetľovať ďalším postihnutým. – Je to moje najobľúbenejšie jedlo. Najem sa zmrzliny a som šťastný.

– Kúpim vám ju, – prerušil ho Paniberko. – Prečo by som nekúpil, veď takým skutkom aj sám seba poteším. Ale, – Paniberko na chvíľu zmĺkol, prišlo mu na um, že si nechal doma peňaženku.

– Čo ale? – spýtal sa nedočkavo cestujúci.

– Musím si odskočiť domov po peniaze, – odvetil Paniberko bez rozmýšľania, no keď zbadal, ako žalostne sa cestujúcemu skrivila tvár, hneď prišiel na to, že prestrelil, lebo vlak bol už na odchode. – Nemohli by ste mi peniaze požičať vy? – pokúsil sa Paniberko napraviť svoj nerozmyslený výrok. – Ešte by som vám zmrzlinu stihol kúpiť. Nebojte sa, peniaze vám vrátim poštou.

Tieto slová sa cestujúceho veľmi dotkli, lebo začal všetkým na Paniberka žalovať, že si z neho robí dobrý deň.

Paniberko mu povedal, že si z neho nijaký dobrý deň nerobí, lebo ani nevie, ako sa dobrý deň z niekoho robí.

– Len sa nevysmievajte, – skríkol cestujúci. – Kto sa vysmieva druhým, môže na to ľahko aj sám doplatiť.

Paniberkovi ho prišlo veľmi ľúto, lebo cestujúci zrazu zvolal:

– Vlak sa pohol! A ja cestujem bez zmrzliny!

Chcel preňho ešte v poslednej chvíli niečo spraviť, no nevedel čo.

– Povedzte mi aspoň, akú máte adresu, – bežal popri odchádzajúcom vlaku. – Pošlem vám zmrzlinu v balíku.

Cestujúcemu klesla v pootvorenom okne hlava i labka. Asi zamdlel.

Paniberko zastal. Opäť si nemal čas rozvážiť, čo povie. Všetkému je na vine stanica, pomyslel si. Zle je tu, keď vlak mešká, a ešte horšie, keď nastane zhon.

Radšej bude robiť dobré skutky v obchodnom dome, rozhodol sa a pobral sa preč.

Už-už by bol stanicu opustil, no zrazu zbadal, ako sa neďaleko východu hrá s klbkom vlny malé mačiatko.

Hneď sa k nemu pripojil, lebo hra s klbkom patrila ešte aj teraz k jeho najväčším záľubám. Prestal vnímať okolie, úplne sa vžil do hry, a len keď klbko zmizlo v taške, spozoroval, že mačiatko tu nie je samo, ale so svojou mamou, ktorá povedala:

– Musíme už nastupovať. Pomôžete nám s batožinou?

– Samozrejme, – odvetil Paniberko, – veď len preto som na stanici, aby som pomáhal cestujúcim.

Potešil sa, že neodišiel, aspoň môže napraviť svoje predchádzajúce chyby. Najdôležitejšie je nestratiť rozvahu, hovoril si v duchu. Nedať sa ničím pomýliť. Už sa mu veru nestane, aby ozlomkrky letel zo stojaceho vlaku a ubližoval cestujúcim.

Všetko prebiehalo dobre a Paniberko mal čoraz lepšiu náladu. Zrazu sa cítil na stanici ako doma.

Pri nastupovaní žmurkol na sprievodcu a potom sa pohotovo predral s batožinou k oknu. Tam bude sedieť mačiatko. A hneď vedľa jeho mama.

Paniberko sa musel usmiať, keď si všimol, že aj teraz stojí na susednej koľaji vlak, ktorý sa môže každú chvíľu pohnúť, a že medzi cestujúcimi nechýbajú ani milovníci zmrzliny. Tentoraz si ju u zmrzlinára na nástupišti kúpili až traja. Paniberko sa zaradoval, že po predchádzajúcej skúsenosti im už nič od neho nehrozí.

So svojou radosťou sa chcel podeliť aspoň s tým cestujúcim, ktorý bol pri ňom najbližšie.

– Dobrú chuť! – privravel sa mu. – Tuším máte veľkú porciu čokoládovej zmrzliny. Len si ju pokojne jedzte.

Bude asi nezhovorčivý, pomyslel si Paniberko, keď videl, ako sa cestujúci namiesto poďakovania alebo dajakej odpovede zachmúril. Zdalo sa mu, že aj zmrzlinu začal naraz lízať s akýmsi odporom. No Paniberko sa nevzdával:

– Chcel som povedať, že jednému nešťastníkovi vyrazili vo vlaku z labky zmrzlinu. Vám sa nič také nemôže stať.

– Čo do mňa stále zabŕdate? – odvrkol cestujúci a poodišiel o kúsok ďalej.

Paniberko ho nechal tak. Zachová si pokoj v každej situácii. Neporuší pre nič za nič svoje predsavzatie.

Rozvahu nestratil ani potom, keď sa začali mihať okná susedného vlaku. Dokonca ho to potešilo, lebo mohol mačiatku na rozlúčku zašepkať:

– Pozri cez okno. Zdá sa, akoby sme išli my. A to ide tamten vlak. Nikdy sa tým nedaj zmýliť.

Ešte sa rozlúčil s jeho mamou a pobral sa preč. Bol najvyšší čas, aby z vlaku vystúpil.

Napriek tomu sa ohľaduplne vyhýbal cestujúcim a tým, čo prechádzali opačným smerom, dával zásadne prednosť.

Keď otváral dvere vozňa, chmatol ho za golier sprievodca Šajmír:

– Chcete sa zabiť? Neviete, že vystupovať z idúceho vlaku je zakázané?

Paniberko sa preľakol. Až teraz zbadal, že vlak sa už naozaj ženie po koľajniciach. Opäť podľahol zrakovému klamu! Presne opačnému ako predtým.

Len čo sprievodca Šajmír zistil, že Paniberko nemá cestovný lístok, veľmi sa potešil. Konečne si môže na niekom vyliať zlosť. Od rána ho bolí zub a medzi cestujúcimi sa doteraz nenašiel nik, komu by chýbal lístok. Nepodarilo sa mu prichytiť pri čine ani toho najobyčajnejšieho podvodníka alebo výtržníka. Musel si uľavovať iba tým, že svoju bolesť dával jednostaj najavo.

Kocúr Šajmír nebol taký ako ostatní sprievodcovia alebo ako vzorný sprievodca Kebenko, ktorý svoje mačacie ťažkosti pred cestujúcimi vždy úzkostlivo skrýval. Šajmír si dal záležať, aby na ňom každý videl aj najmenšiu bolesť. Inak sa tváril, keď ho bolel zub, a zasa inak, keď ho boleli nohy alebo hlava.

Vedno s bolesťou vstúpila doňho zakaždým i zlosť. Zdalo sa mu, že dnes trvalo nekonečne dlho, kým natrafil na cestujúceho, na ktorom si svoju zlosť bude môcť čo najlepšie vyliať. Tým cestujúcim bol Paniberko.

Šajmír sa na ňom začal vŕšiť najprv tak, že naňho bez slova hľadel prižmúrenými očami. Chcel ho tým nastrašiť, veď nejedného cestujúceho sa mu podarilo prižmúrenými očami poriadne vyľakať i vtedy, keď sa nedopustil nijakého priestupku.

Paniberko si však vôbec nevšimol, že sprievodca Šajmír hľadí naňho prižmúrenými očami. Mal plnú hlavu iných starostí. Veľmi ľutoval, že namiesto toho, aby robil dobré skutky v obchodnom dome, cestuje v tomto vlaku a ani nevie kam.

– Už v tej chvíli ste sa mi zdali podozrivý, – povedal napokon Šajmír, lebo zbadal, že prižmúrené oči na Paniberka nezaúčinkovali, – keď ste na mňa pri nastupovaní žmurkli. Chceli ste si spraviť protekciu, aby som vám odpustil všetky priestupky. Potom ste začali obťažovať cestujúceho s riadne kúpenou zmrzlinou. Asi ste si mysleli, že mu ju znechutíte nejakými rečami a vzápätí ju sám zjete, čo? Aj o vašom pokutovaniahodnom otváraní dverí by sme sa mohli pozhovárať. Kedy ste sa narodili? – spýtal sa zrazu Šajmír, no nedovolil Paniberkovi ani odpovedať, hneď mu položil ďalšiu otázku: – Kam cestujete?

– Nikam, – odvetil Paniberko.

Šajmíra po tejto odpovedi tak zabolel zub, že začal hovoriť zvýšeným hlasom:

– Cestovný lístok musí mať aj ten, čo cestuje nikam! Železnica nebude nikoho voziť zadarmo! Hoci by sa viezol len pol metra alebo niekoľko centimetrov. Keď sa raz vlak pohne, je koniec! Každý, kto v ňom zostal, sa stáva cestujúcim. Rozumiete? Čaká vás
mimoriadne vysoká pokuta! Budete platiť za cestovanie načierno, za otváranie dverí a za bezočivosť.

– Zaplatím veľmi rád, – povedal Paniberko, – ale nechal som si doma peniaze.

Šajmíra pichlo v zube.

– Pošlem vám ich na vašu domácu adresu.

Šajmíra zabolel aj susedný zub.

– Vystúpite na najbližšej stanici! – skríkol.

– To je jasné. Nič iné mi ani nezostáva.

Po týchto Paniberkových slovách začal Šajmíra bolieť i ten zub, čo susedil so susedným zubom.

Na kocúrovi, ktorý so všetkým súhlasí, si ani zlosť nemožno vyliať, pomyslel si Šajmír. Zapísal si Paniberkovu adresu a šiel si dať do sprievodcovského kútika obklad.

Paniberko na najbližšej stanici vystúpil. Domov sa musel vracať pešo.

Keď si unavený z cesty a z dobrých skutkov ľahol do postele, bolo už po polnoci, a predsa nemohol zaspať. Zarmucovalo ho, že sa mu máločo vydarilo tak, ako si predstavoval. No potom si povedal, že niektoré jeho dobré skutky sa mohli skončiť aj horšie. Čo keby bol napríklad pomohol nastúpiť mačiatku a jeho mame omylom do nesprávneho vlaku, ktorý ide celkom iným smerom?

A s upokojujúcou myšlienkou, že sa nič také nestalo, napokon tvrdo zaspal.

Koniec ukážky