Marta Fartelová

ANJELI NEPLAČÚ

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Copyright © Marta Fartelová 2010

Design © Motýľ design 2010

Cover photo © Isifa 2010

Slovak edition © Vydavateľstvo Motýľ 2010

ISBN: 978-80-89482-03-0

PROLÓG

Obrátila som k nemu hlavu a s úsmevom som mu chcela odvetiť na jeho otázku, keď som zbadala v jeho očiach záblesk hrôzy. Uvedomila som si, že nepozerá na mňa, ale poza môj chrbát. Vtedy som na ten krátky zlomok sekundy uvidela všetko v jeho zväčšených zreniciach. Čas akoby zastal, pohyb ustrnul v tom jedinom večnom okamihu. Okamihu, keď sme prešli križovatkou na zelenú a zboku do nás narazil čierny džíp s tmavými sklami, ktorý ignoroval červené svetlo na semafore. Čakala som škrípanie bŕzd, zvuk skrúcajúcich sa plechov, rozbíjajúceho sa skla, čakala som náraz, bolesť a výkrik. No neprišlo nič, prišiel len ten okamih, keď som všetko zahliadla v jeho naširoko otvorených očiach a potom nastala iba čierna všetko pohlcujúca tma.

Precitla som až oveľa neskôr. Keď pominuli všetky zvuky nárazu a deštrukcie, a keď zostala už len tá bodajúca nevydržateľná bolesť. Niekto bolestne kričal, pri tom výkriku tuhla krv v žilách. V panike som sa obzerala okolo seba a hľadala som človeka, ktorý zo seba vydával tie neľudské zvuky. Vtom som si uvedomila, že tie zvuky vychádzajú z mojich úst. Znovu ma pohltila tma, tentoraz to bola milosrdná tma, nevedomosť, v ktorej sa strácala tá príšerná bolesť, čo mi vyrážala z útrob môjho tela.

„Neboj sa, miláčik, všetko bude v poriadku,“ počula som cez hmlu, ktorá ma obklopovala a cez ktorú som napriek snahám nemohla preniknúť. „Postarajú sa o teba, aj o malé. Budete obaja v poriadku. Len bojuj, Johanka! Prosím, bojuj!“ prihováral sa mi niekto známym hlasom. No celé moje vedomie zahaľovala hmla. Nevedela som si spomenúť, odkiaľ ten hlas poznám, nevedela som sa rozpamätať, o akom malom to hovorí. A už vôbec som nevedela, prečo ma oslovuje tým zvláštnym menom. „Volám sa predsa Anna, nie Johana!“ chcela som vykríknuť. Hoci som sa úporne snažila, nevedela som preniknúť cez hustý závoj, ktorý zahaľoval moje vedomie. Cítila som, ako mi po lícach stekajú slzy. Moje slzy. Bolo zvláštne cítiť na tvári slzy, mokré horúce slzy. Niekto mi ich nežne zotrel a ja som pocítila jemné končeky prstov na svojej tvári. Boli mäkké a teplé. Určite patrili niekomu veľmi jemnému a citlivému. Poddala som sa ich upokojujúcemu dotyku a znovu som upadla do tmy.

Neviem, ako dlho trvalo, kým som opäť otvorila oči, ale pocítila som neuveriteľnú ľahkosť. Matne som si spomínala na bolesť, hrôzu a strach, ale to všetko bolo také vzdialené, v čase i v priestore a všetky nepríjemné pocity sa vytratili. Poobzerala som sa po osvetlenej miestnosti. Bola biela a sterilne neútulná. Silné neónové svetlo zostrilo hrany kovového nábytku, lekárom v zelených plášťoch akoby odobralo nádych človečenstva a vzduch v miestnosti nadobudol modrastý nádych. Nemocničný personál, zhromaždený okolo operačného stola, sa pohyboval ako v zrýchlenom filmovom zábere, prudké pohyby a strohé pokyny dodávali scéne napätú atmosféru. Vo vzduchu bolo cítiť závan strachu. Stála som obďaleč a so vzrastajúcim záujmom som pozorovala neobvyklý obraz pred sebou, v duchu som si kládla otázku: „Čo tam robím? Kto ma pustil na operačnú sálu? Prečo ma nikto nevyvedie?“ Nikto si ma však ani len nevšimol. Opatrne som sa posunula bližšie ku stolu a horiac zvedavosťou som nakukla pomedzi mätež tiel lekárov a sestier. Na krátky okamih som zazrela tvár pacientky, ktorú sa tak úpenlivo, avšak zatiaľ bezúspešne, snažili lekári resuscitovať. Bola to moja tvár.

Ak by ste čakali strach, zhrozenie, plač, beznádej, smútok či snáď hnev, čakali by ste márne. Moje srdce zaplavila len úľava. Moje zúbožené, dokrvavené a nedýchajúce telo, moje netlčúce srdce mi boli úplne ľahostajné. Obrátila som hlavu a zazrela som prudké svetlo. Svetlo na konci tunela, bolo žiarivé, mäkké a teplé. Volalo ma k sebe a lákala ma hudba, ktorá znela v diaľke. Obzrela som sa ešte raz a venovala som posledný pohľad mojej telesnej schránke, no nepocítila som žiadnu ľútosť. Usmiala som sa a vykročila som v ústrety svetlu. Vtom som však nečakane začula zvláštny zvuk. Bolo to, akoby slabo mraučalo mača, bezbranné, slabé a slepé mačiatko. Prekvapene som sa obzrela a vtom som uzrela, ako jedna zo sestier drží na rukách drobné stvorenie. Vyzeralo skutočne ako malé mača, malo drobné končatiny a modravú pokrčenú pokožku oblepenú slizkou hmotou. Neskutočne drobnými rúčkami so zaťatými pästičkami a nôžkami mykalo zo strany na stranu a z úst mu vychádzali tie známe zvuky. Náhle mnou prebehla vlna poznania, ktorá mi vyrazila dych. Moje dieťa! To drobné stvorenie bola moja malá bezbranná dcéra. Pocítila som dva teplé stekajúce jarčeky na svojich líca a pred očami mi prebehol celý môj život.

PRED DVOMA ROKMI

1. kapitola

Tomáš sa práve vracal z laboratória. Bol unavený a rozčarovaný. Celý deň testovali s kolegami vzorky, ktoré odobrali dobrovoľníkom. Bola to neuveriteľne zdĺhavá, monotónna a únavná práca. Tomáš sa stále snažil v duchu povzbudzovať, že testy majú pozitívne výsledky, ale miestami začínal strácať trpezlivosť. Testovanie trvalo už viac ako rok a zdalo sa mu, že stále sú ešte na začiatku. V podstave bol trpezlivý človek, vedel, že v jeho práci sa nedá nič urýchliť, všetky kroky museli prebiehať s určenou následnosťou, chemické reakcie si vyžadovali svoj čas – niekedy minúty, niekedy hodiny, niekedy celé dni. Dostatok času bolo to, čo k svojej práci potreboval. A práve čas bolo to, čoho mal Tomáš najmenej.

Dnes sa dokonca vybral domov dlhšou trasou, aby mal viac času na rozmýšľanie, keď si uvedomil, že musel niekoľkokrát zle odbočiť, pretože sa dostal do časti mesta, ktorá mu vôbec nebola známa. Pomaly ako slimák sa pohyboval úzkou neosvetlenou ulicou. Bola to ulica, do ktorej sa zatúlal prvýkrát. Bola tmavá, odpudzujúco špinavá, plná odpadkov a ľudských trosiek, pohybujúcich sa ako tiene popri múroch, či vyzývavo ponúkajúcich na predaj svoje telo, či iný nelegálny tovar.

Zaregistroval červené brzdové svetlá na veľkom terénnom aute. V duchu sa začudoval, že niekto na takom drahom aute si dohaduje prostitútku práve v tejto uličke plnej pohlavných chorôb, keď si môže dovoliť luxusnú eskortnú službu. Vtom si uvedomil, že šofér sa zohýba nad postavou ležiacou na zemi pri preplnených kontajneroch. Prudko skočil na brzdu a pneumatiky vydali pískavý zvuk. Chvatne vybehol z auta. Veľký muž, zohýbajúci sa k telu skrútenému do klbka, otočil k nemu hlavu. V tvári mal prekvapenie a strach.

„Je celá dobitá!“ vyrazil zo seba neznámy a ukazoval rukou na drobnú kôpku na zemi. Tomáš sa zohol a odhrnul žene dlhé blond vlasy z tváre. Prudko sa mykla, zachvela sa od strachu a bolesti a vydala zo seba mučivý vzlyk. Tomáš si všimol, že miesto tváre má jednoliatu masu. Viečka mala také opuchnuté, akoby jej pod ne niekto vložil pingpongové loptičky a lícne kosti mala posiate odreninami a drobnými tržnými ranami. Pery mala roztrhnuté na viacerých miestach a vykrivené v grotesknej grimase. Tomáš predpokladal, podľa zvláštnej polohy sánky, že ju má zlomenú. Vlasy mala zlepené chuchvalcami krvi. Ostatné zranenie nebolo vidno, ale Tomáš sa oprávnene obával vnútorných zranení. Neznáma žena sa triasla v prudkom šoku a spod opuchnutých viečok vystrašene a zároveň prosebne pozerala na Tomáša.

„Zavolajte okamžite sanitku!“ vyštekol na neznámeho, ktorý celú scénu pozoroval z úctivej vzdialenosti. Mladý muž vybral z náprsnej tašky mobilný telefón a o pár sekúnd už vysvetľoval pracovníkovi dispečingu, kde ich nájdu. Tomáš medzitým zabehol do auta a vytiahol z kufra deku. Bola síce deravá a tiež dosť špinavá, ale v tej chvíli bolo dôležité udržať ženu v teple. Bál sa s ňou hýbať, a tak ju len poprikrýval a nežne sa jej prihováral.

„Sanitka je už na ceste, nebojte sa! Dajú vám niečo od bolesti. Len vydržte! Prosím, vydržte!“

Sanitka tam bola pomerne rýchlo a zruční záchranári ju čo najopatrnejšie naložili na nosidlá.

„Policajti sú už na ceste. Budú potrebovať vašu výpoveď,“ inštruovali ho, kým zavádzali pacientke do žily kanilu.“

„Kam ju veziete?“ spýtal sa Tomáš.

„Na Antolskú,“ odvetil sympatický záchranár. „Zdá sa, že nemá pri sebe doklady,“ dodal, prezerajúc jej jemne vrecká. „Nebojte sa, nájdete ju. Stačí, keď poviete čas, kedy sme ju doviezli,“ ubezpečil Tomáša, keď videl, ako nerozhodne prestupuje na mieste. „Teraz jej nebudete nič platný. Pomôžte radšej policajtom nájsť toho sviniara, čo jej to urobil,“ dodal a zabuchol za sebou dvere sanitky. Tomáš poodstúpil, uznal, že záchranár má podľa všetkého pravdu. Vyštudoval síce medicínu, ale v praxi nebol vôbec platným lekárom. Jeho životom bolo laboratórium, mikroskop, s pacientom sa stretol naposledy na vysokej škole a potom už len v štatistikách ochorení a úmrtí. Niekto potľapkal Tomáša po pleci, zľakol sa, až zadržal dych. Bol to uniformovaný policajt.

„Nepočul som húkačku,“ nezmyselne sa ospravedlňoval Tomáš.

„V tejto štvrti ju radšej nezapíname, ešte by nám rozobrali auto,“ vysvetľoval policajt. „Poďte, sadneme si do auta,“ ponúkol Tomášovi.

„Môžete mi opísať, čo sa stalo?“ vyzval ho, keď sedeli v pohodlí policajného auta. Medzitým si opisoval jeho osobné údaje z občianskeho preukazu.

„No, zazrel som tú ženu skrútenú pri kontajneri,“ začal vysvetľovať Tomáš. „Tak som zastavil a vybehol z auta...“

„Chodíte do tejto štvrte často?“ spýtal sa muž zákona, čmárajúc pritom do malého zápisníka nečitateľné haky-baky.

„Vlastne som sem zablúdil.“

„Zablúdil?“ usmial sa policajt popod fúzy a neveriacky sa pozrel na Tomáša.

„Áno, bol som zamyslený a zle som odbočil. Asi viackrát som zle odbočil, ani neviem, ako som sa sem dostal.“

„To všetci tvrdia, že ani netušia, ako sa sem dostali,“ poznamenal policajt. „Ako ste vedeli, že je zranená. Že nie je napríklad opitá, či nafetovaná?“ vypytoval sa ďalej, čím zarazil Tomášove protesty na jeho narážky, že si sem prišiel užiť s prostitútkou.

„No videl som, ako sa nad ňou zohýba ten muž...“ odvetil a začal sa obzerať po okolí. Vtedy si uvedomil, že nikde nevidí tmavé terénne auto, ani muža, ktorý ho upozornil na dobitú ženu.

„Aký muž?“ pozrel naňho nedôverčivo policajt.

„Zohýbal sa nad ňou muž. Keď som prišiel, bol práve pri nej. Stálo tu také veľké terénne auto,“ vysvetľoval Tomáš a policajt si zapisoval jeho slová ako žeravý.

„Pamätáte si poznávaciu značku?“

„To nie...“ zmätene odvetil Tomáš. „Vybehol som rýchlo k tej zranenej, nepovažoval som za podstatné, zapamätať si značku.“

„Tak aspoň typ auta?“

„Terénne,“ s istotou v hlase odpovedal Tomáš.

„Myslel som značku auta,“ prevrátil policajt očami.

No... ja sa v autách nevyznám. Bolo také veľké, čierne, s veľkými kolesami... proste terénne,“ habkal Tomáš. „Naozaj autám príliš nerozumiem.“

„To vidím,“ vzdychol policajt a pohľadom zavadil o Tomášov starý pätnásťročný Golf, ktorý mal zaparkovaný tesne pred policajným autom. „Viete mi opísať aspoň toho muža?“ znechutene pokračoval policajt.

„Mal krátke vlasy a oblečenú koženú bundu,“ neisto odvetil Tomáš.

„Výška?“

„Bol zohnutý.“

„Farba vlasov, očí?“

„Bola tma.“

„Nejaké poznávacie znamenie.“

„Nemal som čas skúmať poznávacie znamenie. Snažil som sa poskytnúť prvú pomoc príšerne dobitej žene,“ rozčúlene odvrkol Tomáš a najradšej by dal arogantnému policajtovi po papuli.

„Pán?“

„Vančík.“

„Pán Vančík, pochopte. Ste jediný svedok a druhý utiekol. Je dosť pravdepodobné, že práve on bol páchateľom. A vy neviete opísať ani jeho, ani jeho auto...“

Tomáš prekvapene pozrel na policajta, zrazu ho videl inými očami: „Prepáčte, to mi nenapadlo. Kričal, že je dobitá...“

„Viete, nechcem tvrdiť, že to bol páchateľ. Možno to bol len svedok, ktorý mal zhodou okolností niečo na rováši, tak sa nechcel s nami stretnúť. Ale druhá verzia môže byť aj taká, že práve ten muž vyhodil obeť z auta. To, že ste zastavili a vystúpili, mu skrížilo plány, a tak to rýchlo zahral tak, že ju našiel,“ rozmýšľal nahlas policajt a demonštratívne zatvoril zápisník. „V každom prípade, najviac nám povie asi obeť, teda ak bude schopná vôbec niečo povedať,“ dodal a otvoril Tomášovi dvere.

„Mrzí ma, že som vám viac nepomohol,“ ospravedlňoval sa Tomáš, kým sa súkal von z auta.

„Ľudia si nevšímajú detaily, keď sú pod tlakom,“ mávol rukou policajt. „Keby vám niečo napadlo, tak zavolajte,“ dodal a napísal mu na kúsok papierika číslo. „Budete musieť ešte prísť podpísať na stanicu výpoveď.“ Tomáš len prikývol a skľúčene sa pobral k svojmu autu. Dlho sedel bez pohnutia za volantom. Cítil, ako sa mu trasú nohy. Všetko sa odohralo tak rýchlo a nečakane. Mal pocit, že to ani nebolo skutočné, len sa mu sníval nejaký zlý sen. Rýchlo sa však prebral, keď mu na okno zabúchala sporo oblečená žena a predviedla mu zopár vulgárnych gest.

„Koľko dáš, mladý?“ vykríkla zachrípnutým prefajčeným hlasom a prilepila skoro holé prsia na bočné sklo auta. Tomášovi sa zdvihol žalúdok. S takou by nešiel, ani keby platili jemu. Tvár mala vráskavejšiu ako osemdesiatročná starena, keď sa nasilu usmiala, videl pomedzi jej na červeno narúžované pery pokazené zuby. Mastné vlasy so spálenými končekmi od večného prefarbovania mali neprirodzenú blond farbu, neladiacu k jej tmavej pokožke. Striasol sa od znechutenia, pokrútil hlavou, rýchlo naštartoval a ufujazdil preč.

Bol rozhodnutý ísť priamo domov, no na prvej križovatke auto prudko zvrtol cez dve plné čiary do protismeru a zamieril smerom k nemocnici, do ktorej odviezli neznámu zranenú ženu. Na centrálnom príjme ho poslali na traumatológiu, kde ho informovali, že ženu museli ihneď operovať, lebo mala vnútorné krvácanie.

„Preboha,“ zaúpel Tomáš.

„Ste jej príbuzný?“ spýtal sa lekár.

„Nie. Našiel som ju na ulici v takomto stave.“

„Neviete, kto to je? Nemala pri sebe žiadne doklady.

„Bohužiaľ,“ pokrútil hlavou Tomáš. „Dostane sa z toho?“ spýtal sa, sám prekvapený zo spolupatričnosti, ktorú voči neznámej pociťoval.

„Museli sme vziať slezinu, bola roztrhnutá a brušná dutina sa rýchlo plnila krvou. Má zlomených niekoľko rebier, zápästie, sánku a silný otras mozgu. Krvácanie sme zastavili, ale nevieme, ako dlho tam ležala. Má obrovské množstvo pomliaždenín a tržných rán...“

„Bože!“ zareagoval Tomáš zhrozene.

„Muselo to byť strašné zviera, čo takto dobilo ženu,“ pokrútil hlavou lekár.

„Bude v poriadku?“ zopakoval Tomáš svoju otázku.

„Je stabilizovaná a dovoľujem si tvrdiť, že telesne bude v poriadku. Neviem, ako sa však dostane z toho psychicky. Neviem si predstaviť, kto mohol niečo takéto spraviť. Musel to byť hrozný sadista,“ lekára striaslo odporom a rozčarovaním z ľudí, ktorých nosí naša matička zem.

„Myslel som, že ste zvyknutý,“ poznamenal Tomáš, ktorého zaskočila osobná zainteresovanosť lekára.

„Na to sa nedá zvyknúť,“ odvetil lekár a otočil sa na odchod.

„Môžem sa ešte prísť informovať?“

„Pravdaže. Aj tak zatiaľ nevieme, koho máme informovať,“ povzdychol lekár. „Ráno ju budete môcť aj navštíviť, sestra vás pustí,“ dodal a odišiel.

Tomáš stál zaskočený na chodbe a prešľapoval z nohy na nohu. Pôvodne nemal v úmysle ísť navštíviť tú ženu, chcel sa len informovať, či je v poriadku. Ale po poznámke lekára, že ju môže aj navštíviť a po tom, čo sa dozvedel, že tu neznáma žena nemá v nemocnici žiadnych príbuzných ani priateľov, ho zrazu zaškrelo svedomie pri predstave, že by mal odísť a nechať ju opustenú v chladnej a sterilnej nemocničnej izbe. Unavene sa zviezol na stoličku na dlhočiznej chodbe a dlho uvažoval nad tým, čo spraviť, až napokon zaspal...

„Pane, čakáte na niekoho?“ vytrhol ho z bezsenného spánku jemný hlások. Tomáš niekoľkokrát zažmurkal a dezorientovane sa rozhliadal okolo seba. Sedel na tvrdej stoličke na nemocničnej chodbe, celé telo ho bolelo a chrbát mu stuhol tak, že len sťažka otočil hlavu smerom hore k jemnému hlásku, ktorý ho oslovil.

„Koľko je hodín?“ miesto odpovede položil otázku.

„Bude šesť,“ odvetila trpezlivo mladá drobná sestrička, ktorej právom patril ten hlások.

Tomáš na ňu prekvapene vyvalil oči: „Šesť? Preboha, veď ja som tu prespal skoro celú noc,“ pretrel si oči a snažil sa z nich zotrieť únavu.

„Vyzeráte tak,“ zvonivo sa zasmialo mladučké žieňa. „Nevyzeráte, že by ste potrebovali prespávať v nemocniciach,“ poznamenala a veselo zdvihla obočie.

„Niekde som sa asi musel už konečne vyspať,“ vzdychol Tomáš a uvedomil si, že včerajší stresujúci večer bol poslednou kvapkou v pohári jeho vyčerpanosti. „Ale pôvodne som sem prišiel za jednou neznámou mladou ženou, ktorú som včera našiel na ulici a ktorú k vám priviezli.“

„Á, to ste vy. Pán doktor mi spomínal, že ráno ju príde pozrieť nejaký mladý muž.“

Tomášovi zalichotilo pomenovanie mladý muž od takého mladého dievčaťa. Odhadoval, že len teraz niekedy musela zmaturovať. Bol rád, že ho neoslovila ujo.

„Poďte sa mnou!“ vyzvala ho a vykročila energicky pred ním, dovoľujúc mu obdivovať jej štíhle hladké nohy. „Zavediem vás ešte za ňou a potom mám už voľno,“ s úľavou v hlase dodala.

„Mali ste nočnú?!“ skôr konštatoval, ako sa pýtal Tomáš. „Musíte byť unavená.“

„Som už trochu, ale milujem túto prácu,“ doložila s mladíckym nadšením, zastaviac sa pri dverách nemocničnej izby. „Nebuďte dlho, je vyčerpaná. V noci mala dosť veľké bolesti, aj keď to znášala veľmi hrdinsky,“ podávajúc mu pritom sterilný plášť a rúšku. „Má po operácii, leží ešte na JIS-ke,“ odpovedala, keď videla jeho prekvapený pohľad. Tomáš len s pochopením prikývol a navliekal sa do zeleného oblečenia.

„Ešte neviete, ako sa volá?“

„Má zlomenú sánku, tak ju nechceme nútiť, aby rozprávala a okrem toho je stále pod sedatívami. Vy ju teda nepoznáte?“

„Včera som ju videl prvýkrát,“ zašepkal Tomáš a vošiel do izby. Obzrel sa, akoby očakával záchranu od sestričky, no dvere sa práve za ňou zavreli. Pomaly podišiel k posteli, opatrne našľapujúc a zatajujúc dych, akoby sa bál, že prudkými pohybmi by mohol pacientke pohoršiť. Keď sa ocitol na úrovni nemocničnej postele, zostal prekvapene stáť, upierajúc pohľad na pacientku na posteli. Vyzerala úplne inak, ako keď ju našiel v tmavej uličke. Opuchy na tvári pomaly odzneli a hoci jej tvár pokrývalo množstvo modrín, odrenín a raniek, aj na prvý pohľad bolo vidieť, že je to pekná mladá žena. Hoci mala blond vlasy ešte miestami zlepené od krvi, sánku v trochu neprirodzenom uhle a pod očami sa jej rozlievali dve veľké modriny, Tomášovi pohľad na ňu vyrazil dych. Pomaly otočila hlavu a uprela naňho pohľad. Jej oči mali takú jasnomodrú farbu, že Tomáš mal pocit, že sa v nich utopí. Blankytne modré dúhovky mala obrúbené tmavomodrým lemom kontrastujúcim s jasnou farbou dúhovky a belosťou očného bielka.

„Ja som vás včera našiel,“ vyhŕkol zaskočený Tomáš na vysvetlenie.

„Viem,“ pokúsila sa vysloviť mladá žena, hoci nemohla pohybovať sánkou, tak len opatrne prikývla a pomedzi pootvorené pery vydýchla odpoveď.

„Ako to, že viete?“ spýtal sa Tomáš.

Mladá neznáma sa opäť pokúsila pohnúť perami, avšak do očí jej vyhŕkli od bolesti slzy.

„Nehovorte!“ vykríkol Tomáš a gestom ruky zastavil jej ďalšie pokusy. „Preboha, neuvedomil som si, že mi nemôžete odpovedať. Budem sa pýtať a vy len pokývate hlavou, alebo žmurknete,“ navrhol.

Mladá žena žmurkla na súhlas.

„Pamätáte si ma zo včera?“ vypytoval sa Tomáš.

Žena žmurkla.

„Boli ste pri vedomí?“

Opäť žmurknutie.

„Pamätáte sa na všetko?“ dychtivo sa vyzvedal Tomáš.

Žena po krátkom zaváhaní pokrútila hlavou.

„Kto vám to urobil?“ vyhŕkol Tomáš, keď si uvedomil, že na túto otázku nemôže odpovedať, skúsil ju položiť ináč: „Teda, viete, kto to urobil?“

Žena presvedčivo pokrútila hlavou, no Tomáš mal pocit, že sa skôr pokúsila byť presvedčivá. V očiach jej zazrel záblesk strachu.

„Nepoznáte ho?“

Znovu pokrútenie hlavou.

„Videli ste ho niekedy predtým?“

Pokrútenie.

„Pamätáte sa na to, ako vás napadol?“

Pokrútenie.

„Stalo sa to v tej uličke?“

Žmurknutie... A strach...

Tomáš si zhlboka vzdychol: „Nebudem vás už trápiť. Cítite sa lepšie?“

Žena žmurkla a hoci nemohla pohnúť ústami, Tomáš by prisahal, že zahliadol v jej tvári, či možno očiach úsmev.

„Škoda, že neviem, ako sa voláte,“ poznamenal. „Ozaj, nemôžete mi to napísať?“ potešil sa svojmu úžasnému nápadu. Žena však pohľadom ukázala na svoju ľavú ruku obalenú v sadre.

„Ste ľaváčka?!“ skôr konštatoval, ako sa pýtal.

Vtom strčila do dverí hlavu sestrička, ktorá ho doviedla. Bola už v civile.

„Mali by ste ísť!“

„Už idem,“ odvetil Tomáš a vybral sa k dverám. Medzi dverami sa otočil: „Zajtra prinesiem kalendár a budem vám čítať mená. Rád by som vedel, ako sa voláte,“ povedal mladej žene. A tak dal nielen jej, ale hlavne sebe prísľub, že sa sem znovu vráti.

2. kapitola

Tomáš sa nešiel domov ani preobliecť, už aj tak meškal do práce. Nenávidel meškanie, u druhých, ani u seba. Jeho mama vždy vravievala: „Presnosť je výsadou kráľov!“ túto zásadu mu vštepila už od malička, mal ju v kostiach. Nikdy neprišiel neskoro, až dnes.

„Prepáčte!“ zahabkal, keď vošiel do laboratória, hoci ešte pred dverami sebavedome dvíhal bradu a nahováral si, že o nič nejde, veď sa mu to stalo prvý raz. Profesor otočil hlavu od počítača a spoza okuliarov spustených na koniec nosa naňho roztržito pozrel.

„Potreboval som niečo neodkladné vybaviť,“ pokračoval Tomáš napriek tomu, že profesor mu nepoložil žiadnu otázku. Profesor len prikývol a venoval sa obrazovke počítača. Tomáš rýchlo prešiel k svojmu stolu a pustil sa do práce, ktorú si nadnes naplánoval. Vzorky mu už, našťastie, pripravil kolega, a tak Tomáš len v duchu blahorečil, že sú skutočne dobrý a zohratý tím.

V závere dňa musel smutne skonštatovať, že nestihol zrealizovať ani polovicu svojich, v iných dňoch reálnych, pracovných plánov. Nevedel sa sústrediť, myšlienky mu neustále odbiehali k mladej žene, ktorá ležala dobitá na nemocničnom lôžku. V hlave sa mu znenazdajky zjavovali obrazy jej nezvyčajných očí, potichu si premieľal v ústach známe i menej známe ženské mená a skúšal ich k nej prirovnať. Bol rád, keď nakoniec profesor ukončil jeho trápenie a poslal ich na víkend všetkých domov, aby si oddýchli a skúsili načerpať nových síl a možno aj nejakých spásonosných nápadov, ktoré by ich posunuli znovu o krok ďalej. Tesne pred odchodom ešte schmatol zo stola kalendár a ponáhľal sa do nemocnice, hoci vedel, že je už dávno po návštevných hodinách. Prosebným hlasom sa spýtal sestričky, či môže ísť pozrieť mladú ženu bez mena.

„Čaká na vás,“ odvetila sestrička.

„To vám povedala?“

„Nie, nemôže hovoriť, ale vidím jej v očiach ako prosebne pozerá na dvere,“ usmiala sa sestra, z ktorej dlhoročné skúsenosti robili zároveň amatérsku psychologičku.

„Možno čaká niekoho iného,“ mávol rukou Tomáš, hoci cítil, že sa mu srdce bez zjavnej príčiny šťastne roztĺklo.

„Bojím sa, že nemá nikoho iného. Nikto sa na ňu nepýtal, nikto ju nehľadal a ani ona sa nikoho nedomáha.“

„Veď ani neviem, ako sa volá,“ vzdychol Tomáš.

„A napriek tomu jej veľmi pomáhate,“ s uznaním v hlase odvetila sestra. „Každý potrebuje, aby sa oňho niekto zaujímal a staral.“

„Dnes som jej ešte sľúbil, že prídem. Ale bude to asi posledná moja návšteva, mám hrozne veľa práce,“ ospravedlňoval sa Tomáš. V kútiku duše vedel, že hľadá sám pred sebou výhovorku, či ospravedlnenie. Nechcel sa nijako citovo pripútať k neznámej žene, len preto, že bola osamelá a zranená. Súcit býva často zákerná emócia, často sa zamieňa s niečím, čím vôbec nie je.

„Škoda,“ vzdychla sestra a pustila Tomáša na JIS-ku.

„Dobrý deň,“ pozdravil Tomáš a bol by odprisahal, že v belasých očiach zazrel náznak radosti. „Priniesol som kalendár, takže sa môžeme do toho hneď pustiť,“ navrhol a pritiahol si stoličku k jej posteli. „Keď poviem vaše meno, tak sa ozvite,“ povedal a začal čítať mená v kalendári: „Alexandra, Daniela, Andrea...“ Čítal pomaly a trpezlivo a občas blúdil zrakom k mladej žene. Nepozerala naňho, upierala oči niekde do neznáma. Keď sa dostával k novembrovým menám, začal cítiť miernu nervozitu, z jej úst stále nevyšiel ani zvuk. Prestal čítať a spýtavo na ňu uprel zrak, mala zatvorené oči a na chvíľu mal pocit, že zaspala. Cítil hnev a pobúrenie: Tak on si tu derie hlasivky a milostivá si zaspí, ako keby ju to vôbec nezaujímalo, pomyslel si nahnevane. Vtom otvorila oči a uprene sa naňho zahľadela. Potom pomaly pokrútila hlavou a v jej očiach videl smútok.

„Vaše meno tam nie je?!“ vykríkol sklamane. Cítil hnev, rozčarovanie. Prudko sa postavil zo stoličky. „Mohli ste mi to hneď povedať,“ osopil sa na ňu.

Vydala súbor nezrozumiteľných zvukov a v očiach mala strach a sklamanie. Tomáš sa príšerne zahanbil. Priskočil k posteli a vzal ju za ruku. Sykla od bolesti, na ruke mala veľkú modrinu.

„Prepáčte mi, prosím!“ ospravedlňoval sa Tomáš. „Som strašný hlupák! Nechcel som vám ublížiť. Ja som sa mal opýtať skôr, ako som začal byť iniciatívny. Cítim sa mizerne. Odpustite mi,“ úpenlivo prosil. Mladá žena žmurkla viackrát za sebou očami.

„Vaše meno nie je v kalendári. Taká možnosť mi vôbec nenapadla,“ uvažoval nahlas Tomáš a zamyslene si sadol na peľasť postele. Zrazu Tomáš vyskočil: „Mám to!“ zvolal nadšene. „Hneď som späť!“ dodal a vybehol von. Strčil hlavu do sesterskej miestnosti a rýchlo niečo povedal sestre. Vrátil sa o necelých štyridsať minút a v ruke niesol tašku. Keď vošiel do izby, mladá žena naňho pozerala so záujmom v očiach. Usmial sa na ňu a z tašky vytiahol notebook. Otvoril ho a položil na posteľ. Skúsenými pohybmi ho zapol a naťukal heslo.

„Nechápem, že mi to nenapadlo skôr,“ hovoril, kým štartoval počítať. „Ťukať doňho môžete aj jednou rukou,“ dodal a už nastavený ho jemne otočil smerom k žene.

Tá pomaly, jedným prstom, hľadajúc jednotlivé písmená na klávesnici, naťukala: „Volám sa Johana.“

„Krásne meno,“ usmial sa na ňu spokojne Tomáš.

Johana pokračovala: „S počítačom som sa nikdy príliš nekamarátila,“ napísala veľmi pomaly a neobratne a pozrela na Tomáša.

„Máte čas,“ chápavo odvetil Tomáš. „Ukážem vám, ako sa zapína a vypína. A keď budete mať chuť môžete písať. Možno mi môžete napísať niečo o sebe...“ navrhol rozpačito. Chcel o nej niečo vedieť, vlastne chcel o nej vedieť všetko. „Alebo môžete napísať, koho vám máme zavolať,“ dodal.

Johana uprela oči na monitor a pomaly vyťukala: „Nemám nikoho,“ a znovu sa mu uprene zahľadela do očí. Prikývol.

„Musím už ísť. Je neskoro a mali by ste odpočívať. Dohodnem sa so sestričkou, aby vám počítač podala, keď budete mať chuť komunikovať. A tiež jej poviem, ako sa voláte. Johana,“ dodal, pomaly vyslovujúc jej meno, ochutnávajúc jeho sladkosť na jazyku. „Johanka.“ Chcel počítač vypnúť a odložiť ho na nočný stolík. Zastavila ho pohybom ruky a napísala:

„A vy?“

„Čo ja?“

„Meno,“ dopísala.

Tomáš sa schuti rozosmial: „Vôbec som si neuvedomil, že som sa vám nepredstavil. Volám sa Tomáš. Tomáš Vančík.“

Johana pomaly naťukala do počítača: „Tomáš Vančík,“ a oči jej veselo zasvietili.

Po odchode čakala na Tomáša ešte jedna povinnosť. Vybral z vrecka telefón a zavolal mame:

„Ahoj, mami, zabehnem po ocka. Som kúsok odtiaľ,“ povedal stručne do slúchadla a zložil. S úsmevom šoféroval cez niekoľko ulíc, tešiac sa, že otcovi vyrozpráva, aké vzrušujúce udalosti zažil za posledné dva dni. Mal otca rád, vždy to bol múdry a rozvážny muž, oddaný priateľ a skúsený radca. Aj pre svojho syna. Je však pravda, že v poslednom čase sa zmenil, nenápadne, krôčik po krôčiku sa z neho stával niekto iný, niekto, koho prestával Tomáš poznať, niekto, komu prestával rozumieť a kto prestával rozumieť jemu. Avšak stále to bol jeho otec, ktorého mal z celého srdca rád.

Zaparkoval pred sanatóriom a náhlivo vbehol dovnútra. Od dverí zaregistroval známu tvár ošetrovateľky, veselo jej zamával.

„Pán Vančík!“ zakričala za ním.

„Zdravím. Meškám, bežím za otcom, aby nebol nervózny,“ nereagoval na nástojčivosť v jej hlase.

„Pán Vančík, počkajte, prosím! Chce s vami hovoriť pán doktor,“ bežala za ním.

„Stavím sa za ním, len musím otcovi aspoň povedať, že som už tu,“ odpovedal jej ponad plece.

„Pán Vančík...“ počul ešte trochu nahnevané volanie, ale nereagoval naň a utekal do spoločenskej miestnosti, kde predpokladal, že bude otec, ako každý večer pozerať správy. Nemýlil sa, bolo to presne tak ako každý iný večer. Otec sedel pred televízorom, príliš blízko obrazovky, brániac tak ostatným spolupacientom vo výhľade. Vedel, že personál ho na to upozorňoval, otec však ich upozornenia po celý čas tvrdohlavo ignoroval.

„Ahoj, oci! Prepáč, trochu meškám,“ pritiahol si Tomáš stoličku tesne vedľa otca. Otec pomaly obrátil hlavu smerom k nemu, zažmurkal a s otáznikom v očiach naňho pozrel:

„Priniesli ste mi moje lieky?“ spýtal sa a pozrel naňho zmäteným pohľadom.

„Lieky?“ prekvapene sa spýtal Tomáš.

Otec sa naklonil bližšie k nemu a spiklenecky mu po pošepol: „Majú mi tu večer dať vždy moje tabletky, ale zámerne mi ich nedávajú. Chcú, aby som čím skôr zomrel a mohli po mne dediť,“ zachichotal sa zvláštnym zlomyseľným smiechom a svoju pozornosť presunul opäť na obrazovku, nevšímajúc si Tomáša, ktorý zostal zaskočený pozerať na svojho otca. Neveriacky naňho pozeral a dúfal, že otec sa obráti k nemu, žmurkne a rozosmeje sa nad svojím vydareným kanadským žartom. Nič také sa však nestalo. Otec sa po chvíli otočil a ako by ho videl prvý raz, sa spýtal:

„Vy ste nový ošetrovateľ? Mohli by ste mi priniesť moje lieky?“ dožadoval sa opäť nástojčivo so značnou dávkou agresivity v hlase.

„Prinesiem vám ich,“ odvetil Tomáš rezignovane, postavil sa a ako v sne odkráčal zo spoločenskej miestnosti. Zamieril do ordinácie lekára a skôr ako vstúpil, symbolicky zaklopal. Lekár ho už čakal.

„Pán Vančík, som rád, že ste sa zastavili. Potrebujem s vami hovoriť,“ vybral sa mu v ústrety s nastavenou pravicou na pozdrav.

„Preboha, čo sa to s mojím otcom stalo?“ vydýchol na jeden dych zdesený Tomáš.

„Už ste... Boli ste už za ním?“ habkal lekár.

„On ma nespoznal,“ nešťastne skonštatoval Tomáš a cítil, ako ho zaplavuje vlna smútku a sklamania.

„Môže to byť len dočasné,“ skúsil ho utešiť lekár.

„Ale aj definitívne.“

„Mohol to spôsobiť nejaký negatívny zážitok, mohol sa cítiť pod tlakom...“

„Čo ak sa to už nezlepší?“ nepočúval Tomáš lekárove slová. „Čo ak sa to bude už len zhoršovať?“

„Pán Vančík,“ ostro ho oslovil lekár. „Nemali by ste myslieť hneď na to najhoršie. To vášmu otcovi nepomôže. Potrebuje pozitívne okolie s množstvom pozitívnych impulzov.“

Tomáš sa pod ostrým tónom lekárovho hlasu nachvíľu spamätal: „Prepáčte, len sa bojím, že otec príde o šancu...“ zarazil sa vzápätí.

„Akú šancu?“ prekvapene pozrel naňho lekár.

„Ale... nechajme to tak. Idem ho vziať domov. Možno, ak sa dobre vyspí...“ s nádejou v hlase dodal Tomáš.

„Máte pravdu. Ráno múdrejšie večera,“ potľapkal ho lekár priateľsky po pleci. „Skúste sa cez víkend s otcom venovať nejakým jeho obľúbeným činnostiam, možno sa to zlepší. Hlavne naňho príliš netlačte, to by mohlo byť kontraproduktívne,“ povzbudil ho. Tomáš prikývol a išiel po otca.

„Máte tie lieky?“ zdvihol hlavu otec, hneď ako ho Tomáš oslovil.

„Otec, to som ja, Tomáš,“ pokúšal sa vrátiť ho do reality. „Pôjdeme domov!“ dodal, ale jednoznačne otca postavil z kresla. Ten sa zmätene obzeral okolo seba:

„Ja som doma,“ bránil sa tlaku Tomášových rúk. „Potrebujem len lieky.“

„Pôjdeme po ne. Dobre?“ odvetil trpezlivo Tomáš. Vedel, že to, aby otec odišiel s ním, dosiahne len vtedy, ak s ním bude hrať tú jeho hru.

„A potom sa sem vrátime?“ vypytoval sa otec ako malé popletené dieťa.

„Pravdaže, len užijeme lieky,“ smutne odpovedal Tomáš, nešťastný, že musí otca klamať. Otec ho poslušne nasledoval, posadil sa do auta a Tomáš ho pripútal bezpečnostným pásom. Cesta prebehla mlčky. Pred domom mu pomohol vystúpiť, zaviedol ho do výťahu a stlačil tlačidlo. Otec neprehovoril, len sa vystrašene obzeral okolo seba. Nespoznával Tomáša, nespoznával svoj domov. Tomáš pri dverách zazvonil, hoci mal kľúč. Chcel, aby mama prišla ku dverám. Dúfal, že tak ľahšie pochopí situáciu.

„Už ste tu?“ veselo sa im prihovorila jeho mama. „Zabudol si si kľúče?“ štebotala. Bola to drobná energická žena. S mäkkými oblinami bokov a pŕs, nežnými očami za sklami okuliarov, vejárikmi vrások okolo očí a úst, opásaná zásterou s motívom veľkých slnečníc, vyzerala tak matersky. Bola priam synonymom slova domov. Oči jej žiarili spokojnosťou a láskou, keď im prichádzala v ústrety. Keď však zbadala výraz na Tomášovej tvári, zostala zarazene stáť v polovici chodby a ruky jej ovisli popri tele v očakávaní niečoho zlého, proti čomu nebude vedieť bojovať.

„Čo sa stalo?“ spýtala sa skoro nečujne.

Tomáš neodpovedal, len sa na ňu pozrel očami plnými smútku a beznádeje. Zato otec prehovoril prísnym a autoritatívnym hlasom: „To vy mi máte dať večerné lieky?“ oboril sa na Tomášovu matku, nespoznávajúc v nej ženu, s ktorou prežil bezmála štyridsať rokov, s ktorou si štyridsať rokov líhal do jednej postele, a s ktorou prežil mnoho slnečných, aj mierne zamračených dní. A ktorú ešte pred pár dňami bezmedzne miloval. Je možné zabudnúť, že niekoho milujeme? pomyslel si Tomáš a súcitne pozrel na mamu. Videl, ako jej oči zaliali slzy a mal chuť prelievať horké slzy s ňou. Hoci sa na túto možnosť pripravovali celé tri roky, vedeli, že príde chvíľa, keď ich otec nebude spoznávať, keď sa preňho stanú neznámi ľudia. Ľudia, ktorí preňho budú len prostriedkom na uspokojenie jeho základných životných potrieb. Napriek tomu ich táto skutočnosť zastihla nepripravených. V kútiku duše obaja dúfali, vďaka pokrokom, ktoré zaznamenal výskumný tím, v ktorom Tomáš pracoval, že ich otec bude zaradený do testovacej skupiny a nový testovaný liek Rember, zastaví alebo aspoň rapídne spomalí postup choroby. Teraz im bolo jasné, že nádej sa scvrkla na minimum.

„Pravdaže vám dám vaše lieky. Ale najprv by ste sa mali navečerať, aby vás nebolel z nich žalúdok,“ zareagovala ako prvá matka a chytila otca pod pazuchu. Neprotestoval a nechal sa odviesť ku stolu. Tomáš si sadol oproti nemu a kým im mama nakladala, skúmavo sa zahľadel na otca. Bol to impozantný muž, nielen svojou vysokou postavou a širokými plecami, ale aj uhrančivými očami, ktoré sa skrývali za prísnym rámom okuliarov a hustým obočím. Otec vždy nosil fúzy a bradu, pekne upravenú a čo si Tomáš pamätal, skoro úplne šedivú. Brada zmäkčovala ostré kontúry otcovej bojovnej brady. Z očí mu vždy sršala neskrotná energia a vysoká inteligencia, ktorou oplýval. Otec sa pustil do hustej zeleninovej polievky, ktorú mu mama naložila. Jedol ako malé dieťa, hltavo chlípal a po brade mu tiekli zvyšky polievky. Tomáš sa proti svojej vôli striasol od hnusu. Akoby to ani nebol otec. Energia sálajúca z jeho očí, bola už len minulosťou a Tomáš si s obavou pomyslel, že časom sa z jeho očí vytratí aj inteligencia. Bude v nich len večné začudovanie, nespokojnosť, obava a strach. Až do dnešného dňa dúfal, že to všetko dokáže zvrátiť.

„Nechutí ti?“ vytrhla ho zo zamyslenia mama.

„Jedol som v robote,“ zaklamal. Nejedol od rána, na obed mu nezostal čas. Keď odchádzal z nemocnice, vyhrávali mu všetci hudci v bruchu. No teraz nemal na jedlo vôbec chuť. Mama medzitým naložila otcovi na tanier mäso a dva kopčeky ryže. Hltavo sa pustil do jedla, jednou rukou si chrániac tanier, akoby sa bál, že mu z neho niekto odje. Mama sa na to nevydržala pozerať a so slzami na krajíčku vybehla z kuchyne. Otec zdvihol hlavu od jedla a spod hustého obočia pozrel na Tomáša: „To asi ona mi berie tie lieky,“ zašepkal spiklenecky a žmurkol na Tomáša. Ten len zhrozene prikývol.

Keď otca uložili, potichu vyšli so spálne a Tomáš tuho objal mamu: „Radšej tu zostanem na noc,“ povedal.

„V žiadnom prípade,“ vymanila sa mama z jeho náručia a ruky si založila v bok. „Nieže by som ťa tu nemala rada, ale o otca sa postarám sama. Som jeho žena!“

„A ja som jeho syn,“ oponoval Tomáš.

„To je síce pravda, ale neviem, prečo by si si mal ničiť život.“

„Aké ničenie života? Chcem sa len postarať o otca. A ty? Ty si neničíš život?“

„Bez tvojho otca nemám život,“ pozrela Tomášovi priamo do očí. „Patríme k sebe, je mojou povinnosťou postarať sa o neho. Jedinou povinnosťou, ktorú mám.“

„Je to aj moja synovská povinnosť.“

„Tomáš, staráš sa o otca príkladne. Tvoja pomoc je nenahraditeľná. Ale nemusíš prísť o celý svoj život. Viem, že aj svoju prácu si zasvätil skúmaniu otcovej choroby, hoci inak by si si vybral možno iný smer.“

„Nevybral...“ skočil jej do reči Tomáš.

„Vybral, nevybral. Na tom nezáleží. Zatiaľ nepotrebuje ani tvoj otec, ani ja, aby si s ním trávil viac času. Keď to už nebudem zvládať, poviem ti.“

„Sľubuješ? Vieš, že môže byť agresívny,“ prehováral vytrvalo ďalej svoju matku.

„Nikdy by mi neublížil,“ s istotou v hlase odvetila.

„Viem, ale on ťa nemusí spoznať. Tak ako dnes.“

„Aj tak mi neublíži. Viem to,“ odvetila ostrým hlasom, nepripúšťajúc tak ďalšiu debatu. „Choď sa domov poriadne vyspať. Vyzeráš unavený,“ dodala a jemne ho postrčila smerom k dverám. Tomáš už neprotestoval, cítil, ako naňho doľahla únava z predchádzajúcej noci i celého náročného týždňa. Vo výťahu si pomyslel, že nemal komu porozprávať, čo zažil predchádzajúcu noc. Pred očami sa mu vybavila tvár tej mladej ženy, nezvyčajná farba jej očí. Cez víkend ju nechám odpočívať a po notebook si pôjdem budúci týždeň, povedal si v duchu, kým šoféroval domov.

3. kapitola

Ráno sa zobudil dosť neskoro a hneď pocítil obrovský hlad. Narýchlo zjedol kus starého obschnutého chleba natretého hrubou vrstvou džemu. Nič lepšie doma nenašiel. Spomenul si, že už niekoľko dní nemal čas ísť na nákup. Ešteže sa zvyčajne mohol navečerať u mamy, lebo ináč by jeho stravovacie návyky vyzerali katastrofálne. Na raňajky mal vždy problém nájsť doma niečo jedlé. Nakupovanie nepatrilo práve k jeho obľúbeným činnostiam. Keď už sa prinútil navštíviť nejaký supermarket, tak sa snažil urobiť si zásoby minimálne na mesiac. Škoda len, že nie všetky potraviny mali dobu trvanlivosti dlhšiu ako mesiac. Hoci vďaka trendu konzumného života celej spoločnosti sa aj tento problém darilo potravinárskym gigantom v boji s obrovskou konkurenciou postupne potláčať do úzadia vynálezmi ako trvanlivé mlieko, jogurty s vyše mesačnou dobou trvanlivosti, potravinami vo vákuovom balení. A tiež nesporným dôsledkom nákupnej horúčky väčšiny obyvateľstva boli obchody otvorené non-stop, čo často Tomáša zachránilo pred smrťou hladom.

Potom si uvaril silnú čiernu kávu, ktorú si osladil dvoma štedrými lyžičkami cukru, sadol si za stôl a prehrabával sa v kope starých novín a odborných medicínskych časopisov. Keď našiel článok, ktorý sa chystal prečítať už minimálne dva týždne, pustil sa do čítania. No po chvíli zistil, že ani netuší, o čom článok je. Vôbec sa nevedel sústrediť, miesto najnovších výsledkov výskumu rezistencie patogénov na antibiotiká, videl stále pred sebou dve fascinujúco modré oči. Nahnevane sa postavil od stola, kávu si preniesol na konferenčný stolík a zvalil sa do kresla oproti televízoru. Postupne prepínal jednotlivé televízne programy, avšak nič ho nezaujalo. Mechanicky stláčal gombík na posúvanie programu a zamyslene hľadel na blikajúci obraz. Nakoniec stlačil červený gombík, obraz sa stratil a obrazovka potemnela. Vzdychol si a vošiel do kúpeľne. Pustil studenú vodu a postavil sa pod jej bolestivý prúd, zalapal po dychu, ale so zaťatými zubami vydržal pichľavé bodanie na pokožke. Keď sa vydrhol uterákom do sucha, až jeho pokožka sčervenela, zistil, že mu nepomôže žiadny so známych prostriedkov na potlačenie utkvelých myšlienok. A tak sa rezignovane obliekol, sadol do svojho starého Golfu a vybral sa do nemocnice.

Rýchlo zaklopal a bez čakania vošiel do izby. Videl ako Johana zaklapla notebook.

„Prepáčte, nechcel som vás vystrašiť,“ ospravedlňoval sa v pomykove.

Pokúsila sa o úsmev a ukázala mu, aby prišiel bližšie: „Nevystrašili ste ma. Som rada, že ste prišli,“ napísala už o niečo rýchlejšie ako deň predtým.

„Tuším ste sa rozpísali,“ potešene skonštatoval.

„Snažím sa,“ odvetila prostredníctvom počítača.

„Ako sa cítite?“

„Omnoho lepšie. Ale vy ste nejaký smutný,“ vyťukala do klávesnice a skúmavo naňho pozrela. „Stalo sa niečo?“

Tomáš jej neveriacky pozrel do očí a chcel sa usmiať a povedať, že nič sa nedeje, ale zrazu pocítil obrovskú potrebu rozpovedať niekomu svoje trápenie a Johana naňho pozerala svojimi prenikavými očami, akoby mu videla až na dno duše, akoby už dávno poznala odpoveď. Náhle bolo také jednoduché povedať jej všetko, otvoriť hať všetkým svojim problémom a trápeniam a vyliať si pred ňou dušu. Nevedel to vysvetliť, ale zrazu mu bola tým najbližším človekom. Možno to bolo tým, že ju videl na chodníku dobitú a bezbrannú, videl ju trpieť bez masky a pretvárky, triasť sa bolesťou a strachom. Preto mal pocit, že jej môže zveriť svoj strach, položiť jej do dlaní svoj smútok a beznádej, ukázať svoje bolesti a žiale. A tak sa rozhovoril:

„Môj otec trpí už tri roky na Alzheimerovu chorobu, teda pred tromi rokmi mu ju diagnostikovali. Bolo to práve v období, keď sa chystal do dôchodku. Bol lekár – kardiológ. Miloval svoju prácu, ale už sa cítil unavený, tešil sa na dôchodok, tešil sa, že bude s mojou mamou, že budú tráviť väčšinu času na chalupe, že sa bude starať o svoju milovanú záhradu. Zrazu začal zabúdať, mýlil si mená, zabúdal, kde položil svoje veci. Potom začal mať problém v práci, nevedel poskytnúť pacientom informácie, akoby si nevedel spomenúť na niektoré slová a výrazy, robil niekedy dvakrát tie isté úkony, hovoril viackrát rovnakú vec, chodil neskoro domov i do práce. Začal byť hrozne hašterivý a vzápätí zase strašne veselý, akoby si nepamätal, že pred piatimi minútami nahneval mamu do nepríčetnosti. Prestal chodiť do záhrady, a keď tam predsa išiel, tak sa tam len bez zmyslu potuloval, nevytrhol ani jednu burinu, motyku nevzal do rúk, neprivoňal ani jednej ruži. A my sme stále pred tým zatvárali oči, nechceli sme vidieť, že otec je chorý, stále sme si nahovárali, že to je normálne, že to súvisí so starnutím, že je to prirodzené. Až jedného dňa nám ho priviedli policajti. Nevedel nájsť cestu domov,“ smutne povedal Tomáš a na chvíľu sa odmlčal. Pozrel na Johanu, uprene naňho hľadela a v očiach mala celý jeho smútok. Kývla mu, aby pokračoval.

„Začal sa kolobeh vyšetrení, aj keď som vlastne tušil s akým výsledkom. Vyštudoval som totiž medicínu a príznaky boli jednoznačné. Najprv nás tá diagnóza položila – mamu, mňa, môjho brata i otca, pretože jeho choroba nebola v takom pokročilom štádiu, že by si neuvedomoval, čo sa s ním deje. Dostal sa do takej ťažkej depresie, že sme sa obávali, že si niečo urobí. Všetku energiu sme sústredili na jeho stráženie a utešovanie. Mama ho skoro prenasledovala. Sledovala ho na každom kroku, dokonca aj v kúpeľni. Mali sme strach, že skoncuje so životom. Keď nám to už začalo prerastať cez hlavu, povedal som si, dosť,“ zaspomínal Tomáš a vrátil sa v myšlienkach do toho obdobia:

„Otec, poď sa na niečo pozrieť!“ zavolal otca k počítaču. Mal práve dobré obdobie, keď vnímal všetko tak, ako za starých čias, keď mal úplne jasnú myseľ.

„Našiel som jedno zariadenie, kde sa aktívne venujú pacientom s Alzheimerom,“ nadšene vysvetľoval otcovi, listujúc na stránkach sanatória. Otec však mlčal. Tomáš sa prekvapene pozrel poza chrbát a videl, že v očiach má smútok.

„Stalo sa niečo?“ spýtal sa ho prekvapene.

„Chcete ma dať preč?“ ozval sa otec priškrteným hlasom.

Tomáš sa prudko postavil a chytil otca za plecia: „Preboha, otec! Samozrejme, že nie. Je to denné sanatórium.“

„Čo to znamená?“ vyzvedal sa otec ešte stále nedôverčivo.

„Že do sanatória budeš chodiť len počas dňa, dokonca si môžeš vybrať vlastný režim, zo začiatku možno postačí, keď tam pôjdeš dva-tri razy do týždňa. Budú tam aktívne pracovať s tvojím mozgom. Nazýva sa to kognitívna rehabilitácia, má za úlohu udržiavať mozog v kondícii, stimulovať mozgové funkcie. Sú tam všetko skúsení odborníci s dlhoročnou praxou, ktorí vedia zvládať stresové situácie, vedia ako komunikovať s pacientmi trpiacimi Alzheimerom, vedia ako s tebou cvičiť telesne i duševne tak, aby choroba čo najpomalšie postupovala. Vieš, je veľmi dôležité s pamäťou a s mozgom cvičiť ako s každým iným orgánom, stimulovať ho rôznymi činnosťami. Tiež potrebuješ pohybovú aktivitu. A okrem toho je veľmi dôležité pohybovať sa v živom, komunikatívnom prostredí a byť pozitívne naladený. S mamou sa navzájom len sťahujete dole, je tu väčšinou atmosféra ako na kare. Tam sa stretneš s novými ľuďmi. Jednou zo zásad sanatória je, že sa snažia svojich návštevníkov udržať v psychickej pohode,“ nadšene poučoval Tomáš otca. Celé smerovanie sanatória sa mu nesmierne pozdávalo.

„Synak, čo tým dosiahnem. Len to, že ma budete mať na krku ďalšie roky navyše,“ sklesnuto odvetil otec.

„Otec, preboha, nerozprávaj tak! Hovoril som, aké dôležité je byť pozitívne naladený. Nesmieš sa opúšťať, to tvoju chorobu len zhorší.“

„Načo predlžovať utrpenie?“ vypytoval sa so sarkastickým tónom v hlase otec.

„Nie utrpenie, ale život,“ oponoval mu Tomáš. „Vieš, to nie je všetko, čo som sa dozvedel? Našiel som informácie o tom, že jednému profesorovi sa podarilo významne postúpiť pri hľadaní lieku na Alzheimerovu chorobu. Venuje sa tomuto výskumu už roky. Pracoval vo výskumnom tíme v Cambridgei a spolu s kolegom objavil príčinu a pôvodcu tejto choroby, tau proteín, bielkovinu, ktorá je zodpovedná za deštruktívne procesy odohrávajúce sa v mozgu pacientov a teraz pracuje na vývoji lieku na Alzheimerovu chorobu. Vlastne liek je už na svete, len musí prejsť všetkými fázami klinického výskumu. Prvá fáza je pomaly ukončená. V krátkej dobe by sa mohlo začať s testovaním v druhej fáze...“

„Pre mňa bude už neskoro,“ vzdychol otec. „Bude to trvať celé roky, kým sa liek otestuje a schváli.“

„Nie, pokiaľ by ťa zaradili do testovacej skupiny,“ pomaly odvetil Tomáš. „Vlastne... teda... prihlásil som sa do výskumného tímu profesora Nováka,“ dodal opatrne. Otec naňho prekvapene pozrel.

„Vieš, chystajú sa na druhú fázu klinických testov, ktorá môže byť dosť prácna a náročná, potrebuje širšiu pracovnú skupinu. A ja mám vhodnú kvalifikáciu a skúsenosti z predchádzajúceho výskumu v našom ústave,“ vysvetľoval Tomáš.

„A nevadí, že si osobne... osobne...“ nevedel otec zrazu nájsť to správne slovo.

„Myslíš zainteresovaný?“ pomohol mu Tomáš. Otec len zahanbene prikývol.

„Nepýtali sa na to,“ potichu odvetil jeho syn. „Poviem im to neskôr, keď bude vhodnejšia príležitosť.“

Tomáš sa zrazu prebral zo svojho zamyslenia a zistil, že nie je v jednej miestnosti s otcom, ale že sedí vedľa Johaninej postele. Prekvapene na ňu pozrel, bol tak hlboko ponorený v svojich spomienkach, že si vôbec neuvedomoval prítomnosť. Zmätene pozrel na Johanu, pretože nevedel, kedy skončil svoje rozprávanie a ponoril sa do svojich myšlienok. Niečo naťukala do klávesnice a monitor otočila smerom k nemu.

„Už ste vybavili otcovi zaradenie do testovacej skupiny?“ bolo tam napísané.

Tomáš sa usmial, aspoň vedel, že všetko rozprával nahlas.

„V blízkej dobe mal začať užívať Rember. Tak sa totiž volá ten liek. Lenže včera, keď som poňho prišiel večer do sanatória, tak ma nespoznal,“ smutne odvetil. „Bojím sa, že ho vyradia z testovacej skupiny. Testujú sa totiž prevažne pacienti v prvej fáze tejto choroby,“ dodal a zmĺkol. Zrazu pocítil na svojom pleci dotyk. Johana ho jemne po ňom pohladila. Tomáš jej stisol ruku, ale ona si ju rýchlo vymanila zo zovretia:

„Bože, vy ma tu utešujete. Pritom ležíte so zlomenou sánkou a rukou. Ja by som mal utešovať vás.“

Johana rýchlo uhla pohľadom a Tomáš cítil, že čaro chvíle zmizlo. Akoby sa zahanbila za svoj prejav súcitu a porozumenia.

4. kapitola

Tomáš s hrôzou sledoval, ako rapídne postupuje otcova choroba. Obdobia, keď mu zlyhávala pamäť boli stále dlhšie a nasledovali po sebe v čoraz kratších intervaloch. Jedinú útechu preňho predstavovali chvíle, keď vošiel do nemocničnej izby, kde ho svojím záhadným skúmavým pohľadom vítala Johana.

„Johanka, stále o tebe nič neviem a ja som ti položil srdce na dlaň,“ vyčítal jej jemne. Bola to pravda, teda skoro celá pravda. Za tých pár dní jej povedal o sebe skutočne veľa, ale stále sa úspešne vyhýbal jednej téme, ktorá bola preňho ešte stále bolestná. „Nič si mi o sebe nenapísala?“ vyzvedal sa vytrvalo. Johana sa zapýrila a uhla pohľadom. Videl, že ju zaskočil. Pomaly začala rozprávať, keďže bolesti v zlomenej sánke už ustali, no o sebe nerozprávala nikdy. Keď za ňou prišiel, vždy ho pobádala, aby jej rozprával o sebe. A keď jej Tomáš položil nejakú osobnejšiu otázku, vždy šikovne vykľučkovala na menej nebezpečnú pôdu.

„Dopraj mi, prosím, ešte trochu času!“ povedala potichu.

„Dám ti času, koľko len budeš chcieť. Len sa bojím, že jedného dňa ťa tu nenájdem a nebudem tušiť, kde ťa mám hľadať,“ zasmial sa Tomáš.

„Vidíš a ja sa zase bojím, že ti poviem o sebe viac a na druhý deň už neprídeš.“

„Zabila si niekoho?“ zavtipkoval Tomáš.

„To nie,“ odvetila vážne.

„Tak potom budeš vydatá,“ skúsil opatrne. No vzápätí sa zháčil: „Počkaj, počkaj! Nehovor mi to, nechcem to vedieť. Tuším je lepšia sladká nevedomosť,“ dramaticky ju zastavil pohybom ruky.

„Nie, nie som ani vydatá,“ smiala sa. „A prestaň už, prosím, hádať. Nevieš si predstaviť, ako bolí smiech.“

„No, nie si ani vydatá ani vrahyňa. Takže už si neviem predstaviť dôvod, pre ktorý by som sem mal prestať chodiť,“ skonštatoval Tomáš.

Johana sa pokúsila o úsmev, aj keď v duši pociťovala skôr obavy. No uvedomovala si, že voči Tomášovi by nebolo fér, keby mu o sebe nič nepovedala. Bol k nej úplne otvorený, a preto si zaslúžil poznať pravdu. A vlastne túžila konečne niekomu o sebe povedať celú pravdu. Zatiaľ sa však radšej počas jeho neprítomnosti zverovala doteraz nepopísaným stránkam notebooku.

Moji rodičia sa poznali od malička, ľúbili sa ako deti a ich láska rokmi len rástla. A vyvrcholením ich lásky som bola ja. Milovali ma z celej hĺbky svojho srdca a boli by to tí najlepší rodičia na svete, keby im krátko po mojom narodení neprišiel do cesty dvadsaťtonový kolos, ktorý z ich auta zanechal len kopu šrotu, ich telá rozmetal po celom okolí a mňa tým odsúdil na vyrastanie v detskom domove, začala Johana písať svoj príbeh. No, keď si prečítala tých niekoľko riadkov, nahnevane pokrútila hlavou a vzápätí ich vymazala.

Moja mama bola ešte veľmi mladá, keď prišla do druhého stavu. Jej prvý ozajstný chlapec sa však na ňu vykašľal hneď, ako sa dozvedel, že pod srdcom nosí výsledok ich nemotorného pokusu o milovanie v zaparkovanom aute. Mama sa však rozhodla, že donosí toho malého človiečika, čo rástol v jej dievčenskom tele. Lenže keď sa to dozvedeli jej puritánski rodičia, prinútili ju dať ma hneď po narodení na adopciu... začala odznovu, ale keď si spätne prečítala napísaný text, opäť ho zlostne vymazala.

„Čo takto raz konečne povedať pravdu?“ spýtala sa nahlas sama seba posmešným sarkastickým hlasom. „Klamanie ti vždy išlo bravúrne, len s pravdou to je o niečo horšie,“ zasmiala sa schuti nahlas, akoby jej niekto povedal vtip týždňa. A potom sa znovu pustila zapĺňať prázdnu bielu stránku drobnými čiernymi písmenkami:

Neviem, kto sú moji biologickí rodičia a myslím, že sa to ani nikdy nedozviem. Moja mama ma po narodení zabalila do starej špinavej deky a v škatuli od topánok ma položila pred vchod do jedného paneláka. Asi ma nikdy neľúbila, a ak áno, tak len na kratučký okamih. Na okamih, keď sa rozhodla, že ma nevloží do igelitovej tašky a nehodí do prvého kontajnera, ale ma zabalila do deky a položila na frekventované miesto. Vždy sa snažím predstaviť si, že ma milovala po celý čas, čo ma nosila pod srdcom a tiež, keď som sa narodila, že sa ma vzdala len preto, lebo ma nemohla uživiť. Ale pritom viem, že to tak nebolo. Proste ma nechcela. Bola som náhodný sex na nejakom špinavom mieste, náhodné spojenie s nemilovaným mužom pre peniaze, alkohol, či drogu. Nechcený votrelec, ktorý sa usadil v teplej maternici a húževnato sa tam držal. Bola som prekážka v podobe veľkého nafúknutého a popraskaného brucha, nemotornej chôdze, kŕčových žíl a opuchnutých prstov. Bola som kopa bolestí vystreľujúcich do chrbta a pôsobiacich zvierací rev a nakoniec som bola malá kričiaca, plačúca a kopajúca kôpka, so škaredou pokrčenou červenou pokožkou, holou hlavou a veľkými vrieskajúcimi ústami, hľadajúcimi matkin prsník a jej teplé, voňavé a sladké mlieko. Ten prsník som nikdy nenašla, len nechutný latexový cumeľ s veľkou dierou, cez ktorú tieklo umelé mlieko tak rýchlo, že som sa každú chvíľu dusila. No čoskoro som pochopila, že ak nebudem rýchlo hltať a pravidelne poťahovať cumeľ, tak zostanem hladná. Okolo mňa bolo plno rovnakých hladných a kričiacich úst, ktoré čakali na kŕmenie. A tak som len ležala v postieľke, spala, keď bolo treba spať, jedla, keď bolo treba jesť. Neplakala som. Nikdy som neplakala. Bolo zbytočné plakať, aj tak si to nikto nevšímal. Nikto neprišiel a nezobral ma na ruky, nepritúlil a nepohladkal. Až raz prišla jedna nádherná žena. Mala dlhé vlnité hnedé vlasy, hebké a lesklé ako zamat. Nežné veľké hnedé oči, obrúbené dlhými mihalnicami, plné mäkké pery a ten najkrajší úsmev na svete. Voňala po materinej dúške. A ja som ju milovala od prvého okamihu, keď sa naklonila nad moju postieľku. A keď povedala:

„To je môj malý anjel,“ tak som vedela, že aj ona miluje mňa.

Viem, že ľudia hovoria, že deti si pamätajú až od veku troch či štyroch rokov. Ale ja som mala vo svojej pamäti jasne uložený obraz, keď sa moja budúca adoptívna mama nahla nad postieľku a nazvala ma anjelom. A v každej bunke svojho tela mám uloženú jej jedinečnú vôňu materinej dúšky.

„Mama, ľúbim ťa,“ povedala som svojej jedinej mame, ktorú som poznala, len čo som sa naučila rozprávať. Rozprávala som to tak často, ako som len mohla a tie tri slová som si s pôžitkom prevaľovala na jazyku, ako degustátor vína prvý dúšok rubínovo-červeného po černiciach voňajúceho a zrelým ovocím a slivkami chutiaceho moku. Hoci si ma moji adoptívni rodičia vzali z detského domov pomerne skoro, akosi inštinktívne som si uvedomovala tú vzácnosť mať rodičov, patriť niekomu – bez otázok, bez podmienok, bez hraníc.

„Aj ja ťa ľúbim, anjelik. Najviac na svete,“ odvetila mi moja mama, tuho ma k sebe privinula a okolo nás sa ovinula jej nezameniteľná vôňa.

„Viac ako ocka?“ spýtala som sa a skúmavo som sa na ňu zahľadela.

Mama sa na mňa usmiala a tvár sa jej rozžiarila. Vždy som sa snažila ju rozosmiať, lebo úsmev jej vždy tak krásne rozžiaril tvár a rozohrial oči.

„Trošku viac,“ žmurkla na mňa. „Ale bude to naše tajomstvo, dobre?“ opäť si ma privinula.

„Dobre, mami. Nikdy to nikomu nepoviem,“ povedala som vážne a cítila som sa nesmierne dôležitá, že som mala s mamou také významné tajomstvo. Potom som sa zamyslela, zvraštila som malé čelo a vážne som dodala: „Myslím, že to je spravodlivé.
Ocko má zase radšej teba,“ skonštatovala som a odbehla som späť k svojim hračkám, nečakajúc na maminu odpoveď. Bola som si istá, že ani nechcela nič namietať. Nehovorím, že by ma môj adoptívny otec nemal rád. Bol úžasne starostlivý, milý a prívetivý. Hovorieval mi „dievčatko“ a drsne ma hladkal svojou veľkou rukou po svetlých kučeravých vláskoch. No, nikdy na mňa nepozeral tak, ako pozeral na mamu. Vtedy mu zjemneli črty tváre a z očí mu sálala neha. Myslím, že ma chcel milovať tak, ako milujú otcovia svoje dcéry. Pochybujem, že by cítil rozdiel kvôli tomu, že som nebola jeho biologická dcéra. Len mu pre mňa nezostalo už dosť lásky. Miloval moju mamu silnou, priam nadpozemskou láskou, láskou, ktorá prekračovala hranice ľudského chápania, pre ktorú vznikali vojny, zanikali civilizácie, láskou, pre ktorú ľudia dávali svoje životy a brali životy iných. Keď som bola malá, nevedela som to pomenovať, ale rozumela som mu. Aj ja som moju mamu milovala tak silno, až ma to miestami bolelo. Inak ju ani nebolo možné ľúbiť. Ona bola ako bytosť z iného sveta, z iného času, inej galaxie. Pamätám sa, že som si celé svoje detstvo myslela, že jedného dňa sa proste rozplynie a zostane po nej na zemi len koberec z materinej dúšky s drobnými fialovo–modrými kvietkami s tou jej jedinečnou vôňou, že splynie s tou svojou prekrásnou záhradou, ktorú vytvorila za naším domom.

„Ahoj, kde si bola práve? Muselo to byť na krásnom mieste,“ vytrhol Johanu z myšlienok Tomášov hlas.

Strhla sa: „Si tu už dlho?“ spýtala sa, červeň jej zaliala líca a ucítila nával hnevu hlboko vo svojom vnútri, že si dovolil vstúpiť do jej súkromia. Vôbec si nevšimla jeho prítomnosť, tak hlboko bola ponorená do spomienok na svoju mamu.

„Nie dosť dlho, aby som sa stihol dosýta vynadívať,“ povzdychol Tomáš. „Kde si bola?“

„Bola som v jednej čarovnej záhrade.“

„Kde je tá čarovná záhrada?“ vyzvedal sa.

„Už len v mojich spomienkach, vlastne už ani dobre neviem, čo z tých spomienok som si vysnívala a čo bolo skutočné. Bolo to tak strašne dávno,“ pozrela Johana do diaľky a v mysli si vybavila to nádherné miesto. Nebola to pravda, že by si niečo nepamätala. Naopak, vedela si v mysli vybaviť každý detail, každý strom, rastlinu, kvet, kameň či jazierko, dokonca si vedela vybaviť všetky tie omamné vône, ktoré sa vznášali po maminej záhrade. Mama vedela na kúsku zeme za ich domom vytvoriť raj. Keď človek vošiel do ich záhrady obklopil ho zvláštny pocit harmónie a chaosu, na prvý pohľad sa zdalo, že stromy, kríky, množstvo popínavej zelene a nespočetné farby kvitnúcich kvetov vyrástli bez zásahu človeka, v divej a nepriechodnej húštine konárov a listov, keď sa však pozorne prizrel, zistil, že celé usporiadanie má svoj vlastný poriadok, otvoril sa mu pohľad na rafinované cestičky, schody, priechody v zeleni, farebné vodopády rôznych odtieňov zelenej a pestrých farieb, aké mohol stvoriť len Boh.

No Johana sa nechcela rozhovoriť o tom mieste, ktoré žilo svoj vlastný život v jej mysli. Bála sa, že dá priechod všetkým tým spomienkam, ktoré mali silu vyhrotiť jej emócie na hranicu únosnosti. Preto radšej Tomáša klamala a tvárila sa, že si na to miesto nemôže spomenúť, že je zatiahnuté hmlou uplynutých rokov.

„Ale musela si sa tam cítiť dobre, mala si taký zvláštny úsmev na perách, keď som vošiel,“ nedal sa Tomáš.

„Aj dobre, aj horšie,“ zamrmlala Johana.

„Si záhadná,“ pokrútil hlavou.

„Vôbec,“ zasmiala sa veselo Johana a mávla rukou. „Každý má nejaké to tajomstvo. Určite aj ty,“ podpichla ho.

„Netvrdím, že nie, ale postupne ti ich všetky predkladám, ako na zlatom podnose.“

„Ale keď sa snažím dozvedieť, prečo žiješ sám, vždy sa šikovne vykrútiš,“ zdvihla Johana obočie.

Tomáš sa rozosmial: „A ja som si myslel, aký som šikovný a prešibaný. Bol som presvedčený, že si si nič nevšimla. Tuším ma máš za tých pár dní prečítaného.“

„Všimla som si, že nechceš o tom rozprávať. Nechcela som na teba tlačiť. Sama na niektoré veci potrebujem viac času.“

„To máš pravdu. Rozprávať o mojom rozvode, je pre mňa stále bolestivé, napriek tomu, že od vtedy uplynuli už tri roky,“ povzdychol si Tomáš.

„Máš ju ešte rád?“ tichučko sa spýtala Johana.

Tomáš na chvíľu stíchol: „Nie, myslím, že už dávno nie. Len sa stále cítim podvedený.“

„Podvádzala ťa s iným?“ spýtala sa priamo Johana a upla naňho oči. Tomáš však pozeral na špičky svojich topánok a zamyslene odvetil:

„Vlastne ani neviem. Myslím, že ku koncu nášho vzťahu mala už niekoho iného, ale nikdy som po tom nepátral. Veril som jej. A nevera nebola hlavným dôvodom, prečo odišla.“

Johana chcela položiť ďalšiu otázku, ale zrazu sa zháčila a zmĺkla. Nemala právo tak dychtivo sa vypytovať na Tomášovu minulosť. A tak len ticho čakala, či sa rozhovorí sám, alebo prejde k inej téme.

„S Magie som sa zoznámil na vysokej škole,“ začal pomaly rozprávať Tomáš.

„Magie?“ spýtala sa Johana prekvapene, napriek tomu, že si predsavzala, že nechá rozprávať Tomáša.

Tomáš sa usmial: „Vlastne sa volala Magdaléna, ale nenávidela, keď ju niekto volal Magda alebo nebodaj Lena. Bolo to také obyčajné,“ ironicky použil afektovaný tón, ktorý tak s obľubou používala jeho exmanželka. „Mne sa páčilo Magduška, ale keď som sa pozabudol a oslovil som ju tak, potom som mal minimálne týždeň tichú domácnosť,“ mykol plecami a Johana nevydržala a zachichotala sa. Tomáš sa na ňu s potešením zahľadel, páčilo sa mu, keď bola veselá a z jej očí sa aspoň na malú chvíľu vytratil ten večný smútok, jej verný spoločník.

„Pokračuj, prosím,“ šepla prosebne.

Tomáš nevedel jej prosbe odolať, a tak pokračoval: „Magie proste milovala všetko zvláštne a jedinečné. Aj ona sa cítila byť jedinečná.“

„A bola?“

„Bola jedinečne krásna a neskutočne sexi. A bola si toho vedomá,“ odvetil Tomáš a Johana začula v jeho hlase pohŕdavý tón. „Bola ako siréna. Ak sa muž dostal do jej osídiel, bol stratený. Celé roky som rozmýšľal, prečo si vybrala práve mňa.“

„A prišiel si na to?“

„Myslím, že preto, že som si ju spočiatku nevšímal. Nebolo to naschvál. Väčšinu času som chodil s hlavou v oblakoch, ženy boli pre mňa zvláštnym druhom, ktorému som nerozumel, a tak som sa za nimi ani neobzeral. Bol som taký... vedecký typ...“

„Decká tomu skôr hovorili bifľoš,“ podotkla Johana a Tomáš sa schuti rozosmial.

„Dobre, tak ako chceš. Bol som taký bifľoš, zahrabaný v knihách. Aj kamarátov som mal podobných, radšej sme rozoberali teóriu relativity, ako veľkosti podprseniek našich spolužiačok.“

„Asi si o veľa prišiel,“ so sarkazmom v hlase podotkla Johana.

„Keď si na to spomeniem, aj áno. Keby som sa trochu vyznal v ženách, nebol by som naletel takej mrche, akou bola Magie.“

„A možno áno, láska je slepá.“

„To je pravda. Asi si to zažila.“

„Hm,“ neurčito zamumlala Johana. „A ako si ju potom zbalil?“

„O to sa postarala Magie sama,“ rozosmial sa Tomáš. „Počkala si ma a zahrala na mňa scénku s pokazeným autom. Keď som si ja sadol za volant, tak zázračne naštartovalo a ona do neba vychvaľovala moju zručnosť a schopnosti automechanika, hoci pod kapotu som sa ani len nepozrel. Dokázala moje otočenie kľúčikom v zapaľovaní tak úžasne zveličiť, že som mal pocit, že som to auto poskladal zo súčiastok. No jednoducho bol som jej Superman. Za odmenu ma pozvala na kávu a z kaviarne rovno do jej postele. A odtiaľ už nebolo úniku. Ani neviem, ako som sa zrazu ocitol na oficiálnej večeri u jej rodičov, kde mi všetci gratulovali k potomkovi, ktorého sme vraj čakali. Evidentne som bol jediný, ktorý o tom nič nevedel. Magie sa šťastne ku mne túlila a záhadne si prechádzala po brušku, akoby mala ísť čochvíľa rodiť.“

„Máte spolu dieťa?“ prekvapene hlesla Johana, Tomáš žiadne dieťa nespomínal.

„Nie,“ smutne vzdychol. „Tak ako rýchlo a záhadne otehotnela, po rýchlej svadbe rovnako rýchlo potratila. Až príliš rýchlo a bezbolestne. Vraj spontánny potrat, niekedy sa to stáva a nemusí byť sprevádzaný ani veľkými bolesťami a komplikáciami,“ precedil Tomáš pomedzi zuby.

„Neveril si jej, že bola tehotná?“ neveriacky pokrútila hlavou.

„Vtedy áno,“ presvedčivo odvetil Tomáš. „Vtedy som veril všetkému, čo povedala. Miloval som ju, nosil by som ju na rukách, bola pre mňa jediná. Keď mi pred všetkými oznámila, že budem otcom, zaskočilo ma to, bol som vyplašený ako mladý zajac, ale o pár sekúnd, keď mi to došlo, som si myslel, že od šťastia sa roztopím. Mať s ňou dieťa, bolo ako sen, ako najkrajší sen, ktorému som nemohol uveriť.“

„Asi si niesol ťažko, keď potratila.“

„Ak potratila...“ s hnevom podotkol. „Áno, ale len chvíľu. Mal som pocit, že musím byť chlap a musím ju v tejto ťažkej chvíli podržať. A tak som nemal čas na vlastný smútok. Vždy mi smutne hovorievala, že budeme mať ešte mnoho detí... Až keď sme sa rozchádzali, zistil som, že celý čas brala antikoncepciu. Nikdy nechcela mať so mnou deti.“ Johana videla, že Tomáša vzmáha hnev. Mračil sa a pery mal stiahnuté do úzkej čiarky.

„Nemusíš o tom rozprávať,“ potichu navrhla. „Musí to byť bolestné.“

„Skôr sa hnevám sám na seba, že sa ma to ešte dotýka. Chcel by som sa odosobniť, mávnuť rukou...“ zhlboka sa nadýchol. „Pomáha mi, keď ti o tom hovorím,“ pozrel sa Johane hlboko do očí, akoby skúmal, čo zvláštne má v sebe táto záhadná žena, že pôsobí ako balzam na jeho dušu. Johana sa len rozpačito usmiala a sklopila zahanbene oči.

„Aj ona ťa spočiatku určite ľúbila,“ podotkla neisto.

„Myslím, že ku mne nikdy nič necítila,“ trpko sa zasmial Tomáš. „Spočiatku ju priťahovalo to, že som si ju nevšímal. Na to nebola zvyknutá, každý muž sa za ňou otočil a zrazu tu bol jeden nie príliš atraktívny mládenec, ktorý o ňu pohľadom ani nezavadil. Musela byť naštvaná. Naštvaná, zvedavá a vyprovokovaná dokázať, že o ňu sa musí zaujímať každý.“

„Dosť chabý dôvod na manželstvo,“ neodpustila si poznámku Johana.

„To áno,“ pritakal Tomáš. „Potom si však zmyslela, že by bolo celkom príjemné, mať za manžela lekára.“

„Neštudovala aj ona medicínu?“

„Študovala. Bola práve v prvom ročníku, zistila však, že medicína je nad jej sily. Nemala hotovú ani polovicu skúšok. Druhá možnosť, ako sa dostať medzi elitu, čo bolo jej životným snom, bolo dobre sa vydať. Zdal som sa dobrá obeť, ľahko dosiahnuteľný a ovládateľný cieľ. Skúsenejší muž by bol okamžite prehliadol jej vypočítavosť a plytkosť. No ja som bol omámený jej krásou, zvodnosťou a vášňou. Bola, vlastne stále to je skvelá herečka,“ zhnusene rozprával. Johana priam bytostne cítila jeho zlosť, sklamanie, hnev, že sa dal tak ľahko ovládnuť ženou.

„Ale, veď si sa stal lekárom, tak prečo nebola spokojná?“

„Ona si nikdy pod pojmom lekár nepredstavovala výskumníka. Lekár bol chirurg, najlepšie plastický, gynekológ prípadne kardiológ, niekto veľmi, veľmi významný a uznávaný, zahŕňaný chválou, peniazmi, pozornosťou tých najvyšších vrstiev. Predstavovala si samu seba po mojom boku, ako krásnu manželku lekára, o ktorého priazeň a spoločnosť sa budú biť najvplyvnejší ľudia spoločenského rebríčka. Chcela chodiť do opery, divadla, na luxusné večere, plesy v opere a Redute. To, že som sa zavrel v labáku, že som miesto smokingu radšej nosil džínsy a na večeru som naďalej chodil najradšej do vychytenej študentskej krčmy, to bolo v jej očiach skutočne neodpustiteľné. Skôr by mi vedela odpustiť neveru, či vraždu.“

„Nikdy si nechcel byť normálnym lekárom?“

„Normálnym?“

„Bože, prepáč! Myslela som... myslela som nie výskumníkom,“ habkala zahanbene Johana.

Tomáš sa pobavene rozosmial: „Viem, čo si myslela. Len som ťa naťahoval,“ bavil sa. „Ani nie, mikroskop ma lákal asi odjakživa a túžil som objavovať nové veci.“

„A tak odišla...“ skonštatovala.

Tomáš prikývol: „Keď zistila, že nebude zo psa slanina, ani z vlka baranina, zbalila si veci a podala žiadosť o rozvod. Keďže sme nemali deti, rozvod bol rýchlovka.“

„Našla si potom iného lekára?“ vyzvedala sa trochu nemiestne Johana.

Vtom zadrnčal telefón v Tomášovom vrecku.

„Prepáč,“ povedal miesto odpovede a prijal hovor. Chvíľu počúval, Johana videla, ako mu po tvári prebehol tieň obáv a potom len krátko povedal: „Hneď som tam.“

„Stalo sa niečo?“ spýtala sa vystrašene Johana, keď zložil.

„Otec sa stratil,“ povedal priduseným hlasom Tomáš. „Musím ísť,“ zberal sa hneď na odchod.

„Pravdaže,“ odvetila a potom povzbudzujúco dodala: „Nájdeš ho.“

Tomáš prikývol, ale v očiach mal neistotu. Pristúpil k posteli a chytil ju za ruku. Nečakala to. Cítil, ako stuhla a reflexívne mykla rukou, akoby ju chcela odtiahnuť. Tomáš na ňu prekvapene pozrel a rýchlo ju pustil. Odišiel a vo dverách sa ani neobrátil. Johana za ním smutne pozerala a túžila vrátiť čas späť, aj keď si nebola istá, či by nereagovala podobne. Bolo to v nej.

Koniec ukážky

Plnú verziu e-knihy si môžete zakúpiť v internetovom kníhkupectve Martinus.sk na adrese:

http://www.martinus.sk/?uItem=98819