Dominik Dán

Na podpätkoch

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Text © Dominik Dán 2011

Slovak edition © Vydavatelstvo SLOVART, spol. s r.o.,
Bratislava 2011

ISBN 978-80-556-0348-3

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať ani šíriť v nijakej forme ani nijakými prostriedkami, či už elektronickými alebo mechanickými, vo forme fotokópií či nahrávok, respektíve prostredníctvom súčasného alebo budúceho informačného systému a podobne bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

Mesto, príbeh a všetky osoby v tejto knihe sú vymyslené a akákoľvek podobnosť so skutočnými udalosťami je čisto náhodná, hoci sa môžu niekomu zdať akési povedomé...

Dux femina facti.

Žena je pôvodcom činu.

(Vergilius)

Venujem Eve Markovičovej a Marianovi Schmiedovi.

Za odborné rady a neoceniteľnú pomoc ďakujem MUDr. Ivete Čiernej, Mgr. Martine Urbanovej, Ing. Miroslavovi Šimoničovi, MUDr. Denisovi Valentovi, PhD., MUDr. Jaromírovi Chorváthovi, MUDr. Dušanovi Rapošovi, CSc.

1

Máj 1998

Zazvonilo.

Riaditeľka gymnázia Kristína Jánska sa strhla a prekvapene zdvihla zrak od listu a fotografií porozkladaných na stole. Hoci mala na zápästí dámske tissotky a presný čas jej ukazoval aj mobil pohodený pri kalendári, aj tak zo zvyku zdvihla zrak a skontrolovala hodiny nad dverami.

Zvonilo presne ako vždy.

Šikovným trhnutím zápästia odhodila fotografiu zastoknutú medzi dvoma prstami a počkala, kým sa prestala krútiť a šmýkať po lesklom povrchu stola, až sa zastavila pri ťažidle. Až potom sa oprela o mäkké čalúnenie operadla a zvädla. Tupo civela na nástenné hodiny nad dverami a čakala, kým sa zvonec unaví.

Bola šokovaná, vydesená, zmätená, no najviac ju prekvapil pocit bezmocnosti. Vôbec nevedela, čo má robiť. Vlastne si úplne jasne uvedomovala, že nemôže robiť celkom nič. V takejto situácii sa ešte nikdy neocitla, nikdy nič podobné neriešila, hoci...

S tým jej hajzlom si už užila svoje a v poslednom čase akoby s ním šili všetci čerti, ale toto! Prečo to muselo zájsť až takto ďaleko? Čo vlastne chce? Naozaj ju chce úplne zničiť? Čo z toho bude mať? Načo je to dobré? Veď mu jasne povedala, že dostane všetko, na čo si len pomyslí, len nech ju už nechá na pokoji. Myslela si, že už vyriešili všetko, ale mýlila sa. Mýlila sa ako už toľkokrát predtým. Všetko pokračovalo a asi aj pokračovať bude, a koniec bol v nedohľadne. Práve z tohto faktu pochádzal ten hlúpy pocit bezmocnosti – privádzal ju do zúfalstva, bola proti nemu bezmocná. Už roky bezmocná...

Nahla sa nad stôl a ešte raz si pozrela poslednú fotografiu. Detail na vyholený stoporený falus sa nekončil žaluďom, ale rozďavenými perami a vpadnutými lícami. Boli to jej pery. Jej tvár sa dala identifikovať so stopercentnou istotou, aj keď ju deformovali vpadnuté líca a kŕčovito zovreté oči.

Falus vedela tiež identifikovať a tiež so stopercentnou istotou.

Ostatné fotografie ju nezaujímali, boli to iba trápne variácie na tú istú tému, akurát na niektorých sa dali rozoznať tváre oboch aktérov.

„Kristepane, ako... kde...?“ ticho zastonala.

Vlastne už poznala odpoveď aj na tieto otázky, spýtala sa iba tak.

Vzala si list. Očami behala po texte z počítačovej tlačiarne a hľadala to podstatné. Konečne našla odsek, čo ju zaujímal najviac.

... a preto sa nemusíte báť, nevydieram Vás a nechcem od Vás ani korunu, ani žiadne výhody. Spravil som to preto, lebo práve Vy ste pred štyrmi rokmi pomohli môjmu synovi pri maturite a ja viem, že to pre Vás vtedy nebolo jednoduché. Môj chlapec mohol skončiť bez maturitného vysvedčenia s injekčnou striekačkou vo vrecku v partii flákačov, ale Vy ste mu dôverovali a dnes je vo štvrtom ročníku medicíny. Viem oceniť, čo ste pre neho a pre celú moju rodinu urobili, a fotografie som Vášmu manželovi neodovzdal. Vyhovorím sa, že kamera sa pokazila, vrátim mu zálohu a už nebudem pokračovať. Dovoľte jedno upozornenie vyplývajúce z dlhoročnej praxe: on pokračovať bude a najme si iného. Upozorňujem Vás, aby ste boli opatrná a teraz, keď už viete, ako ďaleko je ochotný zájsť, aby ste prijali opatrenia a začali sa brániť. Mal som s ním niekoľko stretnutí a jeho reči na Vašu adresu ma uistili v podozrení, že bude pokračovať a zájde tak ďaleko, ako mu umožníte. Nechcem dramatizovať, ale asi nebudem ďaleko od pravdy, ak Vám poviem, že je v ohrození aj Váš život alebo prinajmenšom zdravie...

Kristína si pri tých slovách podvedome pošúchala líce. Poslednú facku od svojho manžela dostala včera večer, prvú v deň, keď mu oznámila, že sa prihlásila na večernú maturitu. Koľko ich bolo medzi tým, nedokáže spočítať nikdy, hoci po maturite si urobila aj univerzitu a absolvovala štátnice z matematiky. Také vysoké čísla nevyučujú ani na univerzite. Preskočila odsek a čítala ďalej.

... a všetky som zničil. Tých päť, čo máte teraz pred sebou, je posledných päť exemplárov, a keď ich spálite – určite to spravte! – neostanú už žiadne dôkazy. Ospravedlňujem sa za to, čo som prostredníctvom mojej techniky videl, ale je to moja práca, nič viac na ospravedlnenie a vysvetlenie uviesť neviem. Mimochodom, nemáte sa za čo hanbiť, ste krásna žena. Tých posledných päť som Vám poslať musel, inak by ste mi neverili, to musíte uznať. List bez fotografií by ste hodili do koša a nebrali by ste moje varovanie vážne, ale to som nemohol riskovať.

Súhlasne prikývla, mal pravdu. Našla si iný odsek.

... a vtedy sa správal ako šialenec. Asi to nemáte doma ľahké. Oči mu doslova svietili a celý sa triasol. Ponúkol mi päťdesiattisíc, ak sa vám niečo stane, a naznačil mi, že sa Vám môže stať aj niečo ozaj vážne, čo nerozchodíte, že rád priplatí. Samozrejme, že som odmietol a vyhodil som ho, ale mám podozrenie, že to myslel smrteľne vážne a pôjde si za svojím cieľom.

Ruky si oprela o hranu stola, lebo sa jej zase začali triasť. Čítala ten odsek už tretíkrát a zakaždým sa jej roztriasli. Na bitku si zvykla, ale toto bola silná káva. Bola to až príliš konkrétna hrozba a premkol ju strach. Čítala ďalej.

Na záver už iba jedna prosba a jedna rada. Uznáte sama, že pre Vás týmto listom dosť riskujem, preto Vás prosím, aby ste aj fotografie, aj list bezodkladne spálili. Určite ich neodkladajte na bezpečné miesto, lebo na takéto dokumenty bezpečné miesto neexistuje, verte mi. Zničte ich a sústreďte sa na ďalší úder, ktorý bude určite nasledovať. Váš manžel vie o Vás a o vašej nevere všetko, a nielen o nej. Dostal anonymný list, nejaký Váš neprajník si s Vami vybavil účty tým najpodlejším spôsobom, aký poznám. Ukázal mi ho, čítal som ho, bolo tam veľa nechutností, ale aj veľa, až príliš veľa podrobností. Toho zákeráka máte veľmi blízko pri sebe, niekto z rodiny, z pracoviska... porozmýšľajte. List ma veľmi presne navigoval, kde mám umiestniť kameru a kedy tam budete, a v ničom sa nemýlil. Okrem toho mi Váš manžel porozprával veci, že... no jednoducho som si istý, že bude pokračovať a že Vám hrozí nebezpečenstvo. Pripravte sa a robte protiopatrenia, to je moja posledná rada. Inak Vás nešťastie zastihne nepripravenú a prekvapenú. Nepátrajte po mne, aj tak si ma najať nemôžete a viac vám už povedať neviem, nechcem a nemôžem.

Podpis Váš priateľ bol tiež dielom tlačiarne. Okrem toho žiadne meno, žiadny podpis. Aj tak mu bola vďačná, hoci predstava, že videl celú kazetu a všetko, čo sa v izbe ich obľúbeného motela dialo, ju uvádzala do rozpakov. Ale lepšie, ak to videl on, a nie jej manžel.

Zložila list a pozhŕňala fotografie. Upravila ich, aby lícovali, a vložila ich späť do žltej obálky bez adresáta a bez odosielateľa. Adresu nebolo treba písať, list nešiel poštou, našla ho ráno za stieračmi. Zovrelo jej žalúdok, sotva ho zbadala, a keď sa snažila otvoriť auto, vypadli jej kľúče, tak sa jej roztriasli ruky. Už tušila, že sa niečo chystá, a tušenie sa potvrdilo, sotva v kancelárii obálku otvorila.

Teraz si spomenula... keď sa blížila k autu, motkal sa okolo chlapík, taký neurčitého veku a pohlavia, povedala by na súde. To bol on! Určite to bol on. Profesionál ako on by takú dôležitú obálku nenechal iba tak zastrčenú za stieračmi. Presne vedel, kedy ráno odchádza do práce, a dal jej ju za stierače tesne predtým, a strážil ju, aby sa nedostala do nepovolaných rúk. Až keď podišla k autu a on jasne videl, že obálku zbadala, odišiel.

Bol to on, len škoda, že si ho vôbec nevšimla, mohol sa jej zísť. Škoda, už bol preč a už ho asi nikdy nevypátra, lebo takých galganov, čo sa vo štvrtom ročníku začali flákať a potrebovali dokopať k maturite, bolo neúrekom. Aj pred štyrmi rokmi. Každý rok na jej gymnáziu maturovali štyri triedy, to je veľa deciek, hoci keby naozaj chcela a vybrala by si ročenky z toho obdobia a ponamáhala pamäť... ale nie! On nechcel, aby po ňom pátrala, a rozhodla sa, že ani nebude, bola mu to dlžná.

Mal pravdu, mala by sa sústrediť na dôležitejšie veci.

Zo zásuvky riaditeľského stola vybrala farebný obal, vložila doň žltú obálku, pár výtlačkov starých novín a obal zviazala. Prešla ku dverám, opatrne ich odchýlila a nazrela do chodby. Rýchlo ich pribuchla a oprela sa o ne chrbtom. „Šibe mi?“

Pokrútila hlavou a vzdychla si. Veď je tu riaditeľka, nemusí sa zakrádať vo vlastnej škole! Rázne vykročila, prešla chodbou k schodisku na náprotivnej strane a zbehla do kotolne.

„Pán Zeman! Pán Ze...“

„Tu! Tu som!“ ozval sa kurič a vyšiel spoza rohu. „Pani riaditeľka, načo sa unúvate?“ usmial sa, keď spoznal návštevníčku. „Ešte sa tu umažete. Stačí zavolať, prišiel by som hore.“

„Netreba, ja som chcela prísť sem k vám. Viete, mám tu niečo...“ a podala mu farebný obal. „Robila som poriadok v skrini a našla som staré fotografie zo školenia, viete, aj také fotografie po školení, večer v bare a pri ohni a tak...“

„No a?“ nechápal kurič, ale obal prevzal.

„Nemusí to každý vidieť a hodiť to iba tak do koša...“ zase nechala vetu nedokončenú.

„Aha!“ pochopil kurič.

Podišiel k starému mocnému kotlu a otvoril dvierka. Obzrel sa, či správne pochopil. Riaditeľka prikývla. Obal zmizol v plameňoch a kurič rýchlo zavrel.

„Ďakujem. A keď som už tu, čo robí ten nový, plynový?“

„Odstávka, veď už je máj. Sama ste povedali, že zase nám skrátili financie na vykurovanie, tak musí stačiť tento.“

„Ale inak funguje, nie?“

„Ako hodinky.“

„To som rada. Je nový, mal by slúžiť aspoň tridsať rokov, ak nie večne... za tie peniaze. Tak ešte raz ďakujem a dovidenia.“

„Dovi,“ odzdravil kurič a vyprevadil ju pohľadom.

Nemohol si to nechať ujsť. Ten pohľad stál za to. Riaditeľka už mala štyridsiatku za sebou, ale iba toť nedávno, kedy to oslavovala... rok je to? Ani nie! Pár mesiacov po štyridsiatke, ale postavu má ako sviňa. To nebol jeho výraz, on by riaditeľke nikdy tak mrzko nepovedal, ale školník a záhradník v jednej osobe, Vilo, ten sa jej zadočka nevedel nabažiť, ten ju tak tituloval.

„Dneska má zase ten béžový kostýmček, sviňa jedna! Bohovsky v ňom vyzerá, svinsky dobre. Keby som si dorobil tú matúru a oholil sa, trúfol by som si, normálne by som si trúfol a oslovil by som ju – a pozval by som ju na večeru. Ale takto? Bude sa ona zahadzovať? S chlapom bez matúry? Posral som si to sám, uznávam, ale inak vyzerá bohovsky, čo povieš?“ skučal, keď občas prišiel na návštevu do kotolne.

Dali si marsku, otvorili desinu pivo a snívali, ako sa dostať riaditeľke pod sukňu. Neboli sami. Najmenej desať členov profesorského zboru si nad tým lámalo hlavy, a to mali na škole iba osem profesorov. A všetci tretiaci a štvrtáci boli na tom rovnako.

Riaditeľka vybehla po schodoch, kurič sa zohol skoro až po zem, aby lepšie videl, prešla chodbou späť do kancelárie, oprela sa o dvere a vydýchla ako po maratónskom behu.

„To by sme mali,“ zašomrala a opatrne si sadla na svoje miesto.

Ešte váhala. Mobil ležal pred ňou na stole. Kým ho nezodvihne a nezavolá jej, ostane riaditeľkou, v momente, keď ho zodvihne, stane sa spolupáchateľkou. Jeden jediný telefonát ju môže katapultovať do výšin rajského pokoja alebo zraziť do hlbiny, odkiaľ niet návratu. Hop alebo trop. Musela sa rozhodnúť.

Zazvonil telefón na stole.

„Jánska, pros...“

„Zase neberieš mobil, ty krava! Načo ho máš?“

„Prepáč, bola som mimo.“

„Furt si mimo! Krista! Čo som to... jáj, tí párky som vyhodil, už smrdeli, tak keď pôjdeš domov, tak sa zastav a niečo kúp, nech zas nežerem celý večer soletky s chrumkami. Dneska máš zase aerobik?“

„Éé...“ zaváhala, ale iba na chvíľu a aj to ju mrzelo. Teraz musí byť presvedčivá. „Nie, volala cvičiteľka, že dnes to odpadá, má chorého malého.“

„Má malého... no dobre. Šak prídi domov, podebatujeme. Čau.“

„Ahoj.“

Položila a vzala si mobil. Našla zmeškaný hovor od manžela a zrušila ho. Sústredila sa na malý displej, počkala, kým zhasol, a čakala ďalej. Mobil oťažel, už vážil metrák a stále priberal. Teraz, alebo nikdy. Ak sa nerozhodne teraz, už sa nerozhodne a všetko ostane tak, ako je. Chce, aby všetko ostalo tak, ako je?

„Doriti, už nie...“

Mobil odrazu vážil iba pár gramov a bolo jej jasné, čo s ním. Postláčala tlačidlá a priložila si ho k uchu. Žena na druhom konci až jačala od prekvapenia.

„Nóó, ty nemáš poradu? Vždy, keď ti volám cez deň, máš poradu, tak ako to, že teraz nie? A čo sa stalo, že voláš ty mne?“

Ostalo ticho.

„Kristína? Si tam? Čo je?“

Zase ticho, iba dychčanie.

„Kristína!? Stalo sa niečo? Kris...“

„Zorka...“ začala Kristína, ale nie a nie to vysloviť. Posledná možnosť ostať iba obyčajnou riaditeľkou. Posledná možnosť, lebo ak to povie... „Zorka,“ zopakovala a vydýchla z plných pľúc, „ja som sa už rozhodla. Súhlasím s tebou. Mali by sme sa stretnúť.“

A bolo to vonku. Teraz pauzovala druhá strana.

„Nodoriti!“ vyrazila zo seba jedným dychom. „Tak to ma poser! No nič, najvyšší čas dať kaficu a hodiť reč. Dnes večer?“

„Nie, dnes musím byť doma.“

„Aha!“

„Musím! Pochop. Zajtra o desiatej mám rokovanie na ministerstve a potom povedzme o jedenástej by sme mohli.“

„Dohodnuté. Voláme si. Čau. Vlastne nie! Si tam ešte?“

„Som.“

„Stalo sa niečo? Si zase krvavá?“

„Nie, tentoraz nie.“

„Tak niečo iné?“

„Nie, som v práci a som úplne v pohode.“

„Tak fajn! Tak zajtra, čau, baba.“

„Čau.“

Už odzvonilo.

Riaditeľka gymnázia Kristína Jánska vstala, odišla do kúta riaditeľne, kde mala skriňu s osobnými vecami, vzala si kabelku a opatrne balansujúc na jednej nohe, sa prezula. Pohodlné nízke poltopánky vymenila za vysoké högelky na nehoráznom podpätku. Narástla o sedem centimetrov a jej aj tak dokonalá figúra dostala akoby šibnutím zázračného prútika úplne iné, naozaj božské tvary.

„Idem na poštu,“ oznámila zástupkyni a nečakajúc na odpoveď a námietky, vybehla von.

Nešla na poštu, nešla vlastne nikam. Potrebovala sa iba nadýchať čerstvého vzduchu a upratať si myšlienky. Práve sa rozhodla pre niečo vážne, niečo také vážne, čo jej môže od základu zmeniť celý život.

Začala tým, že vykročila. Vykročila a zahla vpravo do parku pred školou. Dvaja výrastkovia na bicykli, čo mali byť v tom čase v škole, ale neboli, sa jej šikovným manévrom vyhli, zaflekovali, otočili bicykle a opretí o jednu nohu ostali stáť a civeli za ňou.

„Sleduješ tú jebu?“

„Starší ročník výroby, ale schopná.“

„Sleduješ tie nohy? A ritku?“

„Sviňa, dobrá sviňa. Sleduj tie lýtka a tie štekle. Jak sa nesie.“

„Ušla by, aj keď je stará...“

Otočili bicykle a uháňali do sídliska.

Napnuté lýtka a dokonalý zadok v obtiahnutej sukni sa na vysokých podpätkoch vzďaľovali od školy a podpätky sa nezvyčajnej prechádzke naozaj tešili. Nahlas a radostne rapotali: klopi-klop, klopi-klop.

Bola to pastva pre oči. Krása na podpätkoch.

2

„Chlapci moji zlatí, čo vám budem hovoriť, zase ma tí naši doktori nasrali,“ oznámil kolegom tlstý Váňa a celý spotený a upachtený sa rozvalil na stoličke. „A to počasie ma tiež serie. Čo je to za máj, keď je vonku tridsaťdva stupňov?“

Krpatý Kuky vstal, prešiel k oknu a skúmavo sa zahľadel na teplomer za oknom.

„Dvadsaťšesť,“ opravil parťáka.

„Na slnku, ale ja som myslel v tieni, ty múdry!“ nedal sa Váňa.

Burger poskladal noviny a zapálil si cigaretu. Tušil, že návratom Váňu od lekára sa nuda v kancelárii konečne končí. Automaticky odklepol a až teraz si všimol, že jedna cigareta s ovisnutým popolom mu zdochýna v žliabku popolníka. Zadusil ju a mocne si potiahol z novej. Stávalo sa mu to často, skoro vždy. Mlčky čakal.

Oto Hanzel sa práve rozhodoval, či si rozloží čistenie na zbrane a preblafne niektorú z kovových mileniek, alebo šlohne Burgerovi noviny a zašije sa na záchode. Príchod Váňu rozhodol. Založil si ruky za hlavou a zaklonil sa na stoličke. Balansoval na zadných nohách a takisto čakal. Na záchod nešiel, to by bola škoda.

Krauz mal robotu, písal správu z posledného vyšetrovania v teréne a Chosé mu pomáhal, sedel v rohu v kresle a driemal. Obaja mali Váňu a celý jeho zdravotný stav na háku.

„Držte huby! Píšem!“

„Richard, s chorým človekom nesmieš takto,“ napomenul Krauza Burger. „Čo ak mu príde zle a budeme musieť volať sanitku?“

„Volajte mu hoci aj výjazdovku z mäsokombinátu s dovozom čerstvej tlačenky priamo pod nos, len buďte ešte chvíľu ticho, inak to nedopíšem.“

„Tichučko,“ napomenul všetkých Burger, lebo dobre vedel, aká otrava je písať policajné správy.

Váňa vydržal ticho celé dve minúty.

„V stredu som bol na odberoch, dneska po výsledky.“

„A...?“ zaujímal sa Kuky.

„Doktor povedal, že mám lepšie výsledky než traja vrcholoví športovci dokopy.“

„Tak potom...?“

„Trojnásobný cholesterol, trojnásobné tuky, trojnásobný cukor a vraj aby tam bola nejaká zmena oproti minulým odberom, tak mi už vyskočila aj kyselina močová.“

„A brali ti naozaj iba krv? Nekvaplo im do skúmavky trochu ovaru?“

„Ty si debil a skončil som s tebou!“ ukončil Váňa Kukyho záujem o svoj zdravotný stav.

„Počkaj, počkaj,“ zasiahol Burger, aby nedošlo k útoku na verejného činiteľa v činiteľovej vlastnej kancelárii. „Rozbor krvi je na hovno, tam si môžu tí laboranti dopísať čísla, aké chcú, to poznáme! Podstatná je váha. Vážili ťa? Koľko máš?“

Váňa stuhol. Všetci stuhli. Krauz prestal klepotať na klávesnici a zvedavo zdvihol hlavu.

„No...“ Váňa skúsil úhybný manéver, hodil rukou, akože nič, ale všetky oči mu viseli na perách a musel s farbou von. „No, skúšali, ale nemohli...“

„Nekecaj, prečo by nemohli?“

„Lebo im vzali starú váhu so závažím a vyfasovali modernú, digitálnu.“

„A...?“

„A tie vážia iba do stošesťdesiat kíl...“ skormútene sklonil hlavu. No vzápätí ožil a pokračoval: „Ale to je svinstvo! Uznajte sami, ako k tomu prídeme my, normálni, čo vyzeráme trošku k svetu, aby sme sa ani nemohli u lekára odvážiť? To budú odteraz vyšetrovať iba takých chrtov, ako ste vy? Seriem aj na takú demokraciu, ja chcem ruský model zdravotníctva, tam bolo všetko železné, mocné a váhy univerzálne – aj na človeka, aj na bravčové pôlty!“

Chvíľu ho ľutovali, chvíľu sa smiali a Burger, najbližší k nemu, ho sústrastne potľapkal po pleci. Nemôcť sa odvážiť u lekára, to musí byť traumatický zážitok. Aby ho prešiel stres z prežitej traumy, Váňa sa rozhodol, že sa bude liečiť sám, zalovil v igelitke a rozložil si malý olovrant od mamy.

Krauz dopísal. Posledné písmeno trafil z výšky pol metra a ešte ho aj komentoval.

„Kurva, a je to!“

Správu písal už druhý deň a mal jej plné zuby. Hoci písanie mu nerobilo také problémy ako kolegom, aj tak bol rád, že ju dopísal. A hneď si aj rypol.

„Váňa, počúvaj, chodíš na odbery každého pol roka, to fakt musíme stále dookola počúvať, aký si prežratý a tlstý, a riešiť tvoj cholesterol? Čo keby si konečne schudol a dal nám všetkým pokoj?“

Váňa prehltol a zamával Krauzovi torzom klobásky.

„Vidíš, Riško, ty jediný si na to prišiel aj bez doktorátu z medicíny. Toto mi dnes ani jeden doktor nepovedal.“

„Lebo sa ťa boja. Nasrať také hovädo v ordinácii... no kto by to riskoval?“

Chosé sa zobudil, ponaťahoval sa, zazíval a tiež chcel prispieť nejakým skoro geniálnym postrehom do debaty, ale otvorili sa dvere, vošla Petra Pergnerová z vedľajšej kancelárie a predbehla ho.

„Čaute. Ste tu všetci? Ste. Tak vám niečo dám.“

Najbližšie k dverám sedel už prebudený Chosé. Petra mu podala kartičku. Chosé zaostril a prečítal si text.

„Ježišukriste,“ zašepkal.

Druhý v poradí bol Váňa.

„Nordoreti... au...“ povedal s plnými ústami, ale každý mu rozumel, lebo zdesenie nad prečítaným textom mal napísané vo vyvalených očiach.

Petra pokračovala koldokola a podávala im kartičky.

„No zbohom,“ zastonal Burger.

„To nemyslíš vážne,“ podržal mu stranu Kuky.

„No poteš ťa Pánboh, dievča nešťastné,“ kondoloval Hanzel.

„No konečne,“ povedal Krauz a vstal.

Krauz jediný necivel na svadobné oznámenie ako teľa na nové vráta, vstal a doširoka roztiahol ruky. Petra mu vyšla v ústrety a privinula sa. Pobozkal ju, najprv na jedno líce, potom na druhé, a keď už bol rozbehnutý, tak aj na ústa.

„Choďte do kelu,“ komentoval ich výkon Chosé, keď im už pod pazuchami pavúky priadli siete. „Aj ja chcem takú dlhú!“

Tak sa vymenili a Krauz pustil aj Chosého. Vstali všetci a vystriedali sa pri nej. Keď skončili, Petra si spakruky utierala líca a pery a banda z kancelárie stoštyridsaťjeden sa iba zalizovala. Cuckať sa s najkrajšou babou v strednej Európe s postavou Cindy Crawford a vlasmi Pocahontas sa im nepodarí každý deň, tak si to užívali.

„Gratulujeme,“ ukončil prekvapenie Burger. „Naozaj gratulujeme. Nech vám to dlho vydrží.“

„Čo dlho, nafurt,“ doplnil ho Kuky.

Petra sa upravila, pozbierala si rozsypané svadobné oznámenia a celá natešená zašvitorila: „To máte iba oznámenia, pozvánky k svadobnému stolu budem rozdávať podľa toho, ako galantne sa ku mne budete správať v posledných dňoch mojej slobody. Tým chcem povedať, že Boris vás tam chce všetkých, ale ja som zásadne proti. Úzky výber, tak sa snažte a zatiaľ čaute.“

Otočila sa a zamierila k dverám.

Chosé vyštartoval, predbehol ju a otvoril jej dvere. To všetko v hlbokom predklone. Kuky vytrhol povädnutú gerberu z vázy a vrazil jej ju do ruky a Váňa k nej hodil najväčšiu klobásu, akú našiel na stole.

„Chytaj anjelik! Ja nie som taký rýchly, jak oni, ale myslím to s tebou dobre, Petrička, pošmákneš si, domáca...“

Petra odišla rozdávať svadobné oznámenia a chalani si posadali.

„Snúbenci Petra Pergnerová a Boris Hulmann si vám dovoľujú oznámiť, že dňa tridsiateho mája tohto roku uzavrú manželstvo na obvodnom úrade... bla-bla... a básnička o tom, že sa milujú ako dvaja holúbkovia. Pekné ornamenty a kriedový papier. Aké je to jednoduché... ale čo potom,“ čítal Burger, a keď skončil s komentárom, schoval si oznámenie do zošita, kam si zapisoval dennú prácu. Vybral si cigaretu a zamyslene fajčil.

Všetci čítali.

„Nad čím špekuluješ?“ spýtal sa Krauz. „Veď to k tomu smerovalo od začiatku, Edo. Žena, ktorá svojmu budúcemu manželovi zlomí nos na prvom stretnutí, nemôže počítať s tým, že by si ju nakoniec nevzal, nie? Kto by odolal? Kto by riskoval? Boris bol jasný od začiatku. Pamätáte sa, ako krvácal a ako chytal kvapky krvi do dlaní, len aby si nezašpinil oblek?“

„Robíš si z toho srandu,“ zašomral Burger.

„A o čo vlastne ide? Zbalil ju, vykefoval, predbehol nás všetkých a teraz zlizne smotanu. Preverili sme ho, odskúšali a prešiel, tak čo chceš? Vlastne už patrí do partie.“

Krauz čakal, čo Burger povie, ale ten iba fajčil a civel von oknom.

„Edo, veď si bol vo februári s nami, sám si to videl, tak čo kuvikáš?“

„Nekuvikám!“ ohradil sa Burger.

„A preklepli sme si ho aj inak, tak si myslím...“ Krauz nechal koniec vety otvorený, aby sa chytil aj niekto iný.

Nikto sa nechytil, všetci iba civeli na oznámenia.

„Edo, ty niečo vieš?“ zvážnel Krauz a chalani odložili oznámenia.

Čakali.

Burger si potiahol a oblizol si spodnú peru. Našťastie nemusel klamať, lebo dvere sa rozleteli a vošiel Filip Kiss.

„Čaute.“

Rozhliadol sa a prisadol si k Chosému do voľného kresla.

„Petra nám v kancelárii porozdávala svadobné oznámenia. Priniesla aj vám?“

Nadvihol sa v kresle a skontroloval stoly. Oznámenia ležali všade, tak zvädol a oprel sa.

„Aj vám,“ hlesol. „Neviem, ale... je normálna? Vy ste jej na to nič nepovedali?“

Filip bubnoval prstami po operadle kresla a myksľoval prehodenou nohou. Pokukoval po chalanoch a čakal na ich reakciu.

„Drbe jej alebo čo?“ hecoval sám seba, lebo nikto mu nekontroval. „Veď keď si chce trtnúť, tak môže, však to robíme všetci, ale prečo sa kvôli tomu hneď vydávať?“

„Filip,“ ozval sa napokon Burger, „už je to raz tak, budeme sa s tým musieť zmieriť. Lietali ste okolo našej kvetinky ako trúdikovia, predbiehali ste sa jeden cez druhého, každý iba špekuloval, ako zasunúť žihadielko, a ono sa to napokon vyvrbilo celkom inak a kvetinku odtrhol záhradník z úplne iného rajónu. Poznáš to: Kto skôr príde, tomu sa zelení...“

Filip sa nadýchol, aby mu povedal niečo ostré, ale Krauz ho predbehol.

„Kašlať na ňu! Ja to poznám inak: Kto pole moje orie, pluh môj šetrí.“

„To je o manželkách, nie o kolegyniach, ty literát,“ napomenul kolegu Chosé.

„Ozval sa ten pravý! Čo ty môžeš vedieť o manželkách, keď žiadnu nemáš?“

„Na to, aby som si schuti zaoral, nepotrebujem mať vlastné pole a mať s ním len oštaru. Ja som za krátkodobý prenájom pozemkov.“

„Ani nie tak krátkodobý ako jednorazový.“

„Prečo? S tou tanečníčkou teraz naposledy som chodil celkom dlho.“

„No, celé tri týždne!“

„Veď hovorím, celkom dlho. Stačilo.“

Filipa ich pluhy a polia vôbec nezaujímali, jemu išlo iba o ten jeden kvietok.

„Kašlite na to, chalani! Tak vy ste jej fakt nič nepovedali? Mňa nepočúvne, večne si zo mňa robí iba srandu, ale myslel som, že vy by ste mohli... Veď sme jedna partia, nie? Teraz ju nabúcha, pôjde na materskú, roky ju neuvidíme, potom sa vráti, ak sa vráti, s deckom už nebude môcť robiť nočné... no žiadna sranda s ňou. To vám nevadí?“

Možno to niektorým aj vadilo, ale určite by sa s tým nezverili Filipovi. Celú situáciu napokon zachránil Mayor. Šéf vraždárov vpochodoval do kancelárie, prísnym pohľadom skontroloval osadenstvo, všimol si svadobné oznámenia a začal teda tým.

„Vidím, že aj vám sa ušlo, takže to nie je fór? Chosé... kde si...“ Chosé, učupený v kresle za šéfovým chrbtom, nesmelo zodvihol ruku, „... aha, tu si!“ zrúkol šéf, keď sa otočil. „Čo sa teraz schovávaš? Svätosväte si sa zaprisahával, že z tohto mračna nezaprší, že ho zlikvidujete, že ho znemožníte, že... a pozri!“ výhražne mu zamával pred očami oznámením. „Ide sa vydávať! Ďalší perfektný detektív v prdeli.“

„Presne moje slová,“ prilieval oleja do ohňa Filip.

„Akoby nás tu bolo na rozdávanie. Čo ste to za kancov, že si musela nájsť architekta? Chosé, hlboko si ma sklamal!“

„V poslednom čase všetkých, čo odo mňa očakávajú niečo hlboké, hlboko sklamem, čím to je?“

„Starneme,“ zastonal Krauz.

„Aj tá tanečníčka,“ pokračoval Chosé, „vraj ma naučí v posteli odzemok, a pritom sa vôbec nerozpojíme a viete, ako to dopadlo?“

„No?“ Váňa rýchlo prehltol a vyvalil na Chosého oči. „No ako?“

„Ani sa nepýtaj! Mal si už niekedy pocit, že sa ti na vajciach otáča tank s roztrhnutým pásom s plnou výzbrojou?“

Váňa privrel oči a snažil sa predstaviť si také muky.

„Nie. Takže pri polohe odzemok je muž naspodku?“

Ale k bližšiemu opisu bizarnej polohy sa Chosé nedostal, lebo Mayor pokračoval.

„Mohli by ste držať huby, aspoň kým som tu? Koho má zaujímať, kto je naspodu, keď je ešte pracovný čas? Toto,“ a znova zamával svadobným oznámením, „už asi nevyriešime, ale prišiel som vlastne pre iné. Kto má dnes výjazd?“

„Ja,“ priznal sa Krauz bez mučenia.

„Tak predsa zmena. Napísaný je Zeman.“

„Zemanovi predĺžili práceneschopnosť, nenastúpil, tak si povedal, aby sme si jeho služby rozdelili.“

„Rozdelili a nahlásili mi! Nikto mi nehlásil, že máš výjazd zaňho.“

„Sory, v návale roboty...“

„To vidím.“

„A toto je čo?“ Krauz na šéfa rozhorčene zamával čerstvo dopísanou správou.

„Konečne! Už to malo byť včera. Daj to sem! Takže dnes je piatok, slúžiš v dosahu do soboty do rána do pol ôsmej. V sobotu to po tebe preberie Veverka z majetkovej kriminálky a v nedeľu má dosah Váňa, je tak?“

Váňa smutne prikývol.

„Takže, Richard, dneska žiadne pivečko, aby si sa zase, keby dačo, na mieste činu nepotácal!“

„Že zase! Kedy som sa ja potác...“

„Minulý týždeň v stredu!“

„To fúkal ten ostrý severák, nie? Ja som sa nepotácal, to vietor! Aj hydrometeorologický ústav vydal varovanie...“

„Ja ti vydám také varovanie, že ťa to nabudúce bude stáť desať percent z platu na tri mesiace, jasné?“

„Jasné,“ zašomral Krauz.

„Prajem príjemný víkend a aby sme sa videli až v pondelok ráno, nech je aspoň chvíľu pokoj.“

Šéf sa zvrtol na podpätku a zamieril k dverám. Už bol skoro vonku, ale ešte spoza zárubne fľochol na Chosého.

„Je naspodku?“

Chosé prikývol a slastne prižmúril oči.

Koniec ukážky