Vojtech Zamarovský

Grécky zázrak

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

© Vojtech Zamarovský 1990, 2002

Photography © Peter Zamarovský, archív 2002

Illustrations © Dana Chvalovská 2002

Design © Lubomír Mika 2002

Slovak edition © PERFEKT 2002

8. zväzok súborného diela Vojtecha Zamarovského

Vojtech Zamarovský

GRÉCKY ZÁZRAK

Druhé slovenské vydanie, v rámci súborného diela vydanie prvé

Odborná konzultácia a autor obrazového scenára

Doc. PhDr. Pavol Valachovič, CSc.

Autori fotografií Dr. Peter Zamarovský a archív

Autorka ilustrácií Dana Chvalovská

Grafická úprava Lubomír Mika

Vydal Perfekt, a.s., Karpatská 7, 811 05 Bratislava, ako svoju 274. publikáciu.

Rok vydania 2002

Zodpovedná redaktorka Elena Linzbothová

Jazyková redaktorka Veronika Šimovičová

Sadzba a zalomenie Alias Press, Bratislava

Vytlačili Tlačiarne Banská Bystrica

ISBN 80-8046-103-1

ÚVODOM

Táto kniha nás vedie do slnečnej Helady. Do Atén pod Akropolis a do hrdinskej Sparty, do Mykén bohatých zlatom a do legendárneho Knossu, do Olympie a Delf, do Korintu, na Délos, na Rodos a do iných miest, slávnych dnes ako pred vekmi. Do krajiny, kde žili „ľudia rovní bohom“ i sebe navzájom, do čarovnej krajiny, kde „zázrak je kvetom nutnosti“.

Je to krajina uprostred trblietavých morí posiatych stovkami ostrovov, veľhory sa v nej striedajú so šírymi rovinami a rušné prístavy s tichými dedinkami, rastú v nej palmy a jedle a platany, do modrého neba v nej čnejú stĺpy mramorových chrámov, v tôni jej hájov driemu tisícročia. Stoja v nej mestá z čias, keď dnešné svetové metropoly neboli ani dedinami. Píše sa v nej písmom, ktoré bolo prastaré, keď sa zrodila naša abeceda, rozpráva sa v nej jazykom, ktorý nemá na svete priameho príbuzného. Možno v tomto písme neprečítame jediný nápis a tomuto jazyku vonkoncom nerozumieme. Napriek tomu sa tu cítime okamžite doma. Poznáme túto krajinu totiž lepšie, ako si zvyčajne myslíme: jej mestá a architektonické pamiatky, diela jej sochárov a básnikov, jej filozofov, jej hrdinov, jej dávnych bohov. Každý človek z Európy (alebo pôvodom z Európy, nech žije v hociktorej generácii, na hociktorom svetadiele) nosí z nej kus v sebe. Prichodíme si v nej ako vo svojej pravlasti.

Vďačíme jej, totiž jej ľudu, za základy našej kultúry a civilizácie. Isteže nie iba jej, ale...

V Grécku dospel ľud po prvý raz v dejinách k poznaniu, že si vie sám vládnuť, a vznikol v ňom prvý štát, v ktorom si sami dali ústavu. Pokiaľ inde prekročili ľudia štádium pred-štátnej organizácie, dospeli len k despotickým alebo teokratickým štátom, kde vládcovia boli bohmi alebo zástupcami bohov na zemi a ľud poddanou masou. Gréci prví pochopili, že vzťahy medzi ľuďmi vytvárajú ľudia a že záujmy slobodných jednotlivcov možno uviesť do súladu so záujmami organizovanej spoločnosti. Človek sa stal po prvý raz občanom a vláda sa tu stala po prvý raz vládou ľudu: demokraciou.

Gréci položili základy všetkých hlavných odborov vedy. V matematike, fyzike, astronómii, medicíne dosiahli už iní pred nimi značné úspechy, a je možné, že Gréci od nich všeličo prevzali. Všetky tieto znalosti boli však len empirické a zlomkovité. Gréci ich prví spracovali do systému objektívne platných vedeckých poznatkov a priviedli ich na takú úroveň, že na jej prevýšenie potrebovalo ľudstvo tisícročia. V spoločenských vedách nemali na rozdiel od prírodných vied predchodcov. Stali sa zakladateľmi dejepisectva a štátovedy.

V Grécku uzreli svetlo sveta obdivuhodné umelecké diela, ktoré poskytujú dodnes estetický pôžitok a podnecujú k napodobňovaniu a prekonávaniu. Pravda, vynikajúce stavebné, sochárske a maliarske výtvory poznáme už z predošlých čias; to isté platí o poézii. Grécki umelci však obohatili všetky druhy umenia novými tvorivými činmi, ktoré neboli opakovaním, a dosiahli nimi hranice dokonalosti. Grécko sa stalo rodnou krajinou umeleckej prózy a divadla. Dalo svetu aj najväčších dramatikov.

V Grécku sa po prvý raz v dejinách ozvala požiadavka, že vzdelanie má byť vecou všetkého slobodného ľudu. Kým inde bolo čítanie a písanie výsadou špecialistov a učenosť monopolom kňazov, v gréckych mestách existovali verejné školy a občanom sa všestranne umožňovala účasť na kultúre. Pritom vzdelávanie ducha sa spájalo s pestovaním telesnej zdatnosti. Prekvitala tu telovýchova a atletika, konali sa tu celonárodné športové a umelecké súťaže. Gréci si ako jediný staroveký národ vytýčili ideál kalokagatie, t.j. harmonického rozvoja ducha a tela, ktorý ostal ideálom dodnes.

Grékov nikdy nebolo priveľa; dnes ich je určite viac než kedykoľvek v antike. Stali sa však veľkým národom pred tvárou dejín. Národom, ktorý zaujal v dejinách vývinu ľudstva miesto, na aké si nemôže robiť nárok nijaký iný národ.

Ostrov Andros

Ostrov Lesbos

a prístav Molivos

Grécko však nie je len krajina historických prvenstiev a vymožeností, pre ktoré si zaslúži náš obdiv. Ani krajina, kde bolo všetko ideálne: samé ideály v ňom nachádza len povrchný a jednostranný pozorovateľ.

Okrem demokracie poznalo Grécko aj menej príťažlivé formy vlády; vystriedalo ich takmer všetky, vrátane tyranie. Sloboda občanov spočívala na základoch, ktoré boli jej popretím: na systéme otroctva. Rovnosť medzi občanmi prechádzala občas v rovnostárstvo a vždy v nadradenosť voči neobčanom; o rovnoprávnosti žien sa dá hovoriť takisto len v obmedzenej miere. Organizácia gréckych štátov nebola vždy najúčelnejšia. Mnoho programov a uznesení sa nepremenilo na skutok, sloboda a demokracia sa vždy nespájali s potrebnou občianskou disciplínou. Stalo sa priam príslovečné vnútornými spormi; politické rozpory sa v ňom neriešili len diskusiou a hlasovaním v sneme, ale aj so zbraňou v ruke. Neprestajne sa v ňom čosi dialo, stále ním hýbal nepokoj. Na rozdiel od umŕtvujúcej strnutosti orientálnych despocií ho však charakterizoval pokrok.

Grécky ľud žil síce v krásnej krajine, tešil sa politickým slobodám, zúčastňoval sa na kultúrnom a športovom živote, mal vcelku dostatok všetkého, čo potreboval na uspokojenie svojich hmotných potrieb. Napriek tomu nežil idylicky. Nesmierne mnoho vytrpel od nepriateľov, sám si tiež vnútornými vojnami spôsobil more útrap. Poznal vrcholy víťazstva i hĺbky pádu, žiarivé príklady hrdinstva i podlosť zrady, cenu i zbytočnosť obetí. Väčšmi než iné národy sa v mysli i v srdci sužoval zlom, čo dolieha na ľudstvo; jeho básnici nám o tom podali nespočetné dôkazy. Ako vieme od jeho filozofov a historikov, pochopil tiež, čím by mal a zároveň nemal byť. Bolo to strašné bremeno a neraz pod ním klesol. Vždy však znovu vstal.

Gréci to rozhodne nemali ľahké. Boli priekopníkmi na ceste európskych dejín a museli sa presekávať neprebádanou húštinou, kde iní našli už otvorenú cestu. Stáli pred otázkami, na ktoré museli odpovedať ako prví, pritom bez porady s historickými skúsenosťami. Žasneme, ako v týchto skúškach obstáli. A kde neobstáli, vidíme v nich len našich ľudských druhov.

Bilancia kladov a záporov je však jednoznačná. Po stáročia sa hovorilo o „gréckom zázraku“ a myslelo sa tým náhle zjavenie sa Grékov v plnej sláve ich tvorivej sily. Dnes však vieme, že Gréci nevstúpili na scénu dejín ako bohyňa Aténa, ktorá vyskočila z Diovej hlavy hneď v plnej zbroji. K svojim objavom, prvenstvám a vymoženostiam sa dopracovali. V mnohých prípadoch doslova prebojovali.

Ten zázrak je práve v tom, ako to dokázali. A tiež v tom, že to dokázali.

Do Grécka neprichádzame ako cudzinci, ani ako turisti, ktorí chcú obdivovať len jeho prírodné krásy, folklór a buzuki, malebné pláže.

Prichádzame ako pútnici: po cestách, ktorými prešli Gréci zo šera predhistórie na výslnie slávy, po bojiskách ich vojsk a chrámoch ich bohov, po hájoch filozofov a dielňach umelcov. Po stopách ich veľkých i všedných dní v dobe európskej mladosti, ktorá sa volá antika.

Táto púť nás zavedie i za hranice dnešného Grécka: veď gréckou pôdou bolo kedysi aj južné Taliansko so Sicíliou, bolo ňou takmer celé pobrežie Čierneho mora a donedávna aj západné pobrežie Turecka, dodnes je ňou republika Cyprus. Pôjdeme však ešte ďalej: do zbierok gréckeho umenia, ktoré sú roztrúsené po všetkých svetadieloch s výnimkou Antarktídy. Sprevádzať nás budú antickí autori a moderní bádatelia, no necháme sa viesť aj vlastnou zvedavosťou. Pôjdeme podľa možnosti rýchlo, ako si to žiadajú časy reportážnych skratiek a ostrých strihov filmu, a len po hlavných faktoch. Niekedy sa hádam prinútime k stručnosti, s akou sa ináč stretávame len pri prehľadoch správ. Napriek tomu si nájdeme čas posedieť si na miestach, kde sa odohrávali antické tragédie, kde do hlbín vekov zostúpili archeológovia, kde možno precítiť atmosféru. A občas sa zamyslíme. Spoločne, alebo každý sám v sebe.

Grécko stojí za túto cestu. Nielen pre potešenie z poznávania alebo z občerstvovania poznatkov, ale aj z dôvodov celkom praktických. Jeho dejiny a výtvory, videné z perspektívy nášho veku, umožňujú lepšie chápať mnohé, čo prišlo po nich. A okrem toho dávajú silu, istotu a – nebojme sa to povedať – optimizmus do budúcnosti.

December 1998, V.Z.

I.

GRÉCKO PREDHISTÓRIE A MÝTOV

1.

NAJSTARŠIA HELADA

Aténska Akropolis – letecká snímka

Dostaneme sa ta cestou lastovičiek a bocianov, a to z Prahy za dve a pol hodiny. Prvým miestom, kde sa dotkneme jej pôdy, je Ellinikon, letecký prístav Atén.

„Heladou v Helade“ nazvali Gréci Atény pred dvoma a pol tisícročiami, „krásnym a výstavným mestom“ ich nazval Homér už predtým; platí to dodnes. Ležia v polkruhu belasých vrchov zvažujúcich sa k ešte belasejšiemu moru a vyrastajú z nich dve biele zalesnené skaly: tristometrový kužeľ Lykabettos a neskutočne skutočná Akropolis. Tvoria mozaiku rovných a navzájom kolmých ulíc, prerušovaných parkmi a námestiami, takže pri pohľade z výšky pripomínajú novozaložené mesto; ich pôdorys vznikol naozaj na rysovacích doskách nedávnych architektov. Pri prvej návšteve prekvapujú moderným vzhľadom; ľudia tu žijú už bezmála päť tisícročí, ale väčšina budov nemá viac ako päťdesiat rokov.

Keď sa Atény oslobodili spod tureckej okupácie a stali sa roku 1834 hlavným mestom Grécka, mali dvetisíc obyvateľov. Dnes sú (spolu s prístavom Pireom) štvormiliónové veľkomesto.

Stredom Atén je námestie Syntagma čiže Námestie ústavy. Jeho obdĺžnik prekrýva starovekú Záhradu Múz a slávny Lykeion, kde mal svoju filozofickú školu Aristoteles. Dominuje mu kráľovský palác na prírodnej terase, teraz premenený na parlament. Na rozdiel od podobných stavieb v krajinách s mladšou tradíciou vyzerá skromne a nepredstiera nijakú antickú starobylosť. Pred ním je hrob Neznámeho vojaka, čo padol za slobodu Grécka. Zdobia ho víťazné štíty a mramorový reliéf Umierajúceho bojovníka, vyhotovený podľa originálu z Afainho chrámu na Aigine, ktorý sa pri odvážaní gréckych pamiatok dostal do Mníchova. Ináč hotely dookola, cestovné kancelárie, obchody so všetkým možným a prúdy vyleštených áut najnovších typov by mohli byť v hociktorej západnej metropole. Tunajšie pouličné kaviarne však len v Paríži, palmové stromoradia v Ríme, koberce nízko strihaných trávnikov v Londýne, mramorová dlažba v Benátkach. Spojenie pôvodného a podobného dodáva ráz a svojráz aj uliciam a triedam, ktoré sa stadiaľ rozbiehajú na sedem strán, ako i druhému stredisku Atén, námestiu Omonia (Námestiu svornosti), ktorého fontánu previeva svieži dych mora.

Márne budeme v Aténach hľadať vznešenosť renesancie, honosnosť baroka, ozdobnosť secesie; prevládajú v nich úhľadné a účelové stavby, ktorých hlavnou ozdobou je biela farba a mramor.

Stredoveké byzantské chrámy, ktorým sa moderná zástavba ohľaduplne vyhla, možno spočítať na prstoch. Historizujúci sloh predstavuje len Schliemannov „Trójsky dom“ a niekoľko tzv. novogréckych stavieb dánskeho architekta Hansena z devätnásteho storočia, najmä Univerzita, Akadémia a Bibliotéka. Objektív, pátrajúci po zvlášť typických námetoch, objaví ich len v tradičných uniformách evzonov pred parlamentom; romantické uličky len v starej štvrti Plaka rovno pod Akropolis. Kto však v Aténach nejaký čas býval, potvrdí, že sú napriek státisícom denne sa valiacich áut „príjemné a príhodné pre život ľudí“, čo bola už antická požiadavka kladená na mesto. Ľudia v nich vyjdú pútnikovi po antickom Grécku vždy a vo všetkom v ústrety. Akoby tu ešte stále platil aténsky zákon, že neukázať pocestnému cestu sa tresce verejnou kliatbou.

Moderné Atény rozhodne odškodnia návštevníka, ktorý podľahol výrobcom predstáv o Grécku a hľadal v nich starobylé mesto; čo však poskytnú tomu, kto do nich prišiel za starovekými pamiatkami, prevýši očakávanie. Pritom týchto pamiatok nie je, napríklad v porovnaní s Rímom, veľa; neslobodno však zamieňať originál s napodobeninou; medzi pozostatkami najznámejších gréckych a rímskych chrámov leží takmer toľko storočí ako medzi gotickou katedrálou Notre Dame v Paríži a novogotickou katedrálou svätého Patricka v New Yorku. V Aténach sa predsa od sklonku antiky až do devätnásteho storočia iba ničilo. Svoje barbaron ergon, barbarské dielo, tu vykonali už predtým Peržania, Rimania, Partovia, Góti. Potom v ňom pokračovali Frankovia, Katalánci, Benátčania; napokon ho s obzvláštnou dôkladnosťou dovŕšili Turci. Z Olympieia, najväčšieho aténskeho chrámu, ulúpil prvé stĺpy rímsky dobyvateľ Sulla roku 86 pred n. l. a ešte roku 1760 si dal jeden z nich vypáliť na vápno vtedajší turecký paša. Sochy a reliéfy odvliekali a ničili dobyvatelia, odvážali nadšenci, priekupníci i vedci...

Atény. Stred mesta s hlavnými starovekými pamiatkami

Atény, Agora – tzv. Teseion (v skutočnosti Hefaisteion – chrám zasvätený bohovi Hefaistovi). 450 – 440 pred n. l.

Antické umelecké diela, ktoré po celom tom ničení a odvážaní v Aténach zostali, predstavujú len asi stotinu toho, čím sa pýšia stovky múzeí a zbierok na celom svete. Väčšinou pochádzajú z objavov v dvadsiatom storočí a spolu s najcennejšími nálezmi z celej krajiny sú v Národnom archeologickom múzeu, ktoré sa skrýva za palmovým sadom neďaleko námestia Omonia. Ďalšie nájdeme v iných múzeách, najmä na Akropolis a Agore. Napriek tomu, že sú iba zlomkom niekdajších pokladov, poskytujú skvelý pohľad do minulosti Grécka, ktorý názorne ilustruje, čo sa o nej píše v knihách. Antické pamiatky in situ, na pôvodnom mieste, sú rozptýlené na neveľkej ploche obdĺžnika, ktorého dlhšia strana má asi dva kilometre a kratšia pol kilometra. Ich prehliadku môžeme začať práve Olympieionom.

Olympieion leží na najvýchodnejšej strane aténskeho archeologického poľa, neďaleko olympijského štadióna z roku 1896, a dostaneme sa tam z námestia Syntagma Triedou kráľovnej Amálie alebo cez Národný park. Meno má podľa Dia Olympského, najvyššieho boha starých Grékov, ktorému ho kedysi zasvätili. Tradícia ho považovala za najstarší chrám pod slnkom. Založil ho vraj Deukalión, keď sa s manželkou Pyrrhou zachránil pred potopou sveta. Jeho základy položili však synovia aténskeho vládcu Peisistrata okolo roku 515 pred n. l., a to na mieste Diovho chrámu, ktorý tu stál už predtým. Dokončiť ho dal cisár Hadrián roku 132 n. l. Jeho stavba trvala aj s prestávkami šesť a pol storočia. Filostratos ho nazval „veľkým víťazstvom nad časom“ a Lívius (ešte pred dokončením) „jediným chrámom v rozmeroch hodných veľkosti boha“. Postavili ho na umelej terase, ktorá mala rovnaký obvod ako rímske Koloseum a merala 108 krát 40 metrov. Zdobilo ho 104 korintských stĺpov z pentelského mramoru vysokých 17,5 metra. Trinásť sa ich zachovalo v skupine spojenej architrávmi na juhovýchodnej strane a človek si medzi nimi pripadá ako v kamennom lese. Dva ďalšie stoja osamelo. Do roku 1852 tu stál ešte jeden, na ktorom žilo v časoch raného kresťanstva postupne niekoľko pustovníkov. Zmietla ho však búrka a dnes leží ako rozrezaný strom v lôžku z lúčnych kvetov a paprade.

Dojem z Olympieionu je naozaj olympský. Prekonáva ho však pohľad na stavby, ktoré žiaria nad bralom Akropolis. Zamierime k nim: za Hadriánovou bránou, kde sa začína „staré mesto Teseovo“, ako dodnes hlása na nej nápis, prejdeme na promenádovú Triedu Dionýsia Areopagitu. Po pravej strane nás zvábia mramorové kreslá Dionýzovho divadla a nik nám nebráni, aby sme si do nich sadli. Tu mali pred dvadsiatimištyrmi storočiami premiéru Aischylove, Sofoklove a Euripidove tragédie, ktoré sa dožili repríz vo filme a televízii, i Aristofanove komédie... Za ďalším divadlom, odeónom Heroda Atického, ktoré je len o niekoľko storočí mladšie a dodnes v prevádzke, sa potom premôžeme, aby sme nezabočili k Propylejam – najlepšie sa má nechať na koniec. Cestou apoštola Pavla, ktorý vraj tadiaľto kráčal k areopagu, kde predniesol svoju slávnu reč k Aténčanom, zostúpime na Kerameikos. Bola to stará štvrť hrnčiarov s priľahlým cintorínom, a prehliadka takýchto miest nebýva zvyčajne lákavá. Tu však mali svoje dielne tvorcovia slávnych atických váz, tu pod zeleňou cyprusov našli svoj odpočinok najväčší mužovia Atén... Pri Dipylskej čiže Dvojitej bráne so starými náhrobkami a novými vykopávkami, od ktorej viedla cesta k Platónovej akadémii a Epikurovej záhrade, sa potom obrátime smerom na Agoru.

Agora bola hlavné aténske námestie, kde sa schádzali občania na rokovania o verejných veciach a na kus reči; bola tiež sídlom štátnych úradov. Najstaršiu správu o nej máme z čias okolo roku 600 pred n. l., posledná sa týka zrušenia jej gymnázia okolo roku 400 n. l. Dnes je z nej pláň plná trosiek a rozvalín, upravená archeológmi a zarastená kríčkami divých oleandrov, medzi ktorými vyčnievajú len torzá troch Gigantov. Zo sídla štátnej rady, hlavného veliteľstva vojska, chrámov a iných verejných budov sa zachovalo žalostne málo; mnohé z tunajších ruín sa už nedajú ani identifikovať. Oproti obnovenej Attalovej stoe, za ktorej stĺporadím je dnes múzeum, stojí na miernej vyvýšenine a v hustom trávniku kontrast tohto obrazu skazy: najlepšie zachovaný antický chrám vôbec. Volá sa Teseion, podľa metóp zobrazujúcich Teseove činy, a ako ukázal moderný výskum, pôvodne bol zasvätený bohu Hefaistovi. Pochádza z rokov 450 – 440 pred n. l.; okolo roku 450 n. l. ho prekrstili na chrám svätého Juraja a posledné bohoslužby sa v ňom konali 13. decembra 1834, na počesť príchodu prvého kráľa oslobodeného Grécka do Atén.

Na ukončenie prehliadky aténskeho archeologického poľa neostáva už veľa: niekdajšie zhromaždisko ľudu na vrchu Pyknu, zvyšky Hadriánovej knižnice so šiestimi korintskými stĺpmi, rozptýlené pozostatky mestských hradieb, ruiny Rímskej agory s mramorovou Vežou vetrov z konca 2. storočia pred n. l. a Lysikratov pomník, pri ktorom skladal svoje reči Demostenes a o dvadsaťjeden storočí neskôr Byron svoje básne. Ináč nič – len Akropolis!

Je to vyvrcholenie cesty do Atén a po Aténach. Hoci ju už dávno poznáme z nespočetných fotografií a opisov, hoci sme ju mali počas celej našej prechádzky ustavične na očiach, prichodíme si na nej ako v prvý deň stvorenia. Veľkoleposť sa tu spája s krásou a krása s majestátom vekov na najvyššej možnej úrovni. Všetko, čo sme o nej čítali a počuli, zdá sa nám naraz chabé a nevýstižné. Keď sme ju po prvý raz zazreli pri prílete z výšky, zastavil sa nám dych a želali sme si zastaviť čas. Tvárou v tvár jej stavbám sa nám zastavuje srdce.

Na Akropolis sa vystupuje odbočkou z triedy Dionýsia Areopagitu alebo uličkami od Rímskej agory. Ináč ako hlavnou bránou sa na ňu dostane len skalolezec alebo parašutista. Jej svahy sú strmé, miestami priam kolmé, a vo výške stopäťdesiat metrov sa končí plošinou, ktorú obopína nevysoká hradba. Celá jej plocha meria sotva tri hektáre a zväčša je pokrytá rozlámanými stĺpmi a mramorovým štrkom, spod ktorého vyrastá riedka vyblednutá tráva. Archeológovia tu zistili vyše sto objektov alebo aspoň miest, kde kedysi stáli. My si zatiaľ všimneme len štyri najdôležitejšie a najzachovanejšie – veď sa sem ešte vrátime.

Atény – Propyleje

Akropolis, hlavné antické pamiatky. Podrobná archeologická mapa tu zaznamenáva vyše sto objektov

Prvý z nich sú Propyleje, monumentálna vstupná brána so stĺporadím v dórskom slohu a z pentelského mramoru, postavená architektom Mnesiklom v rokoch 437 – 432 pred n. l. Jej stredom viedla kedysi Svätá cesta panaténajských sprievodov, v severnom krídle bola aténska Pinakotéka, v južnom svätyňa Hór. Pred zvyškami tejto svätyne na terase vyčnievajúceho brala stojí pôvabný iónsky chrám Atény Nike. Je neveľký a z bieleho mramoru; pochádza z rokov 427 – 424 pred n. l. Postavil ho Kallikrates, ktorý bol spolu s Iktinom aj staviteľom najslávnejšieho chrámu na Akropolis, kedysi básnicky a dnes bežne zvaného Partenón.

Partenón natoľko vynikal nad ostatnými stavbami, že sa nemusel od nich odlišovať osobitým menom. Gréci ho pôvodne nazývali jednoducho Chrám podobne ako Homéra Básnik. Bol vytvorený („postavený“ sa tu akosi nedá povedať) z pentelského mramoru namiesto starého Hekatompeda, Chrámu o sto stopách, a to na štvorstupňovej základni. Jeho pôdorys meral 69,5 krát 30,9 metra a lemovalo ho 46 dórskych stĺpov vysokých 10,4 metra, ktoré boli na čelnej i zadnej strane zdvojené. Tieto rozmery, samy osebe úctyhodné, prekonávala však jeho výzdoba. Tvorilo ju 92 štvorcových metóp s vysokým reliéfom, 160 metrov vlysu s nízkym reliéfom a vyše 40 štítových sôch v nadživotnej veľkosti. Jeho výstavbu viedol po umeleckej stránke Feidias, jeden z najväčších sochárov všetkých čias, a po organizačnej Perikles, najväčší aténsky štátnik. Boli do nej zapojení všetci vtedajší aténski umelci a všetky finančné zdroje aténskeho štátu z čias jeho najväčšieho rozkvetu. Práce na ňom sa začali roku 447 pred n. l. a skončili sa roku 432 pred n. l., trvali teda iba pätnásť rokov. Zasvätený bol bohyni Aténe Partenos (Panenskej), a to už roku 438 pred n. l., keď v ňom vztýčili jej sochu zo zlata a slonoviny, ktorú vytvoril Feidias.

Severnú stranu Akropolis krášli Erechteion, skupina svätýň na nerovnako vysokej základni s otvorenou Sieňou kór (dievčat), ktorej stĺpy sú stvárnené do ženských postáv (karyatíd). Pochádza z rokov 421 až 406 pred n. l. a slúžil kultu najstarších aténskych bohov a hrdinov. Meno má podľa mýtického Erechtea, prvého aténskeho kráľa, ktorý položil život v boji za svoje mesto. Je najkrajším príkladom iónskeho slohu – ako Partenón dórskeho.

Zo všetkých týchto stavieb (o ďalších ani nevraviac) sú dnes, žiaľ, iba trosky; napriek tomu vládnu Aténinmu mestu. Ich skaza je dielom nedávnych čias a prebehla ešte rýchlejšie ako ich stavba. Ako prvé postihla Propyleje, v ktorých si Turci uskladňovali muníciu. Roku 1640 ich zasiahol blesk a výbuch zničil, čo mohol. Erechteion si zas dajaký paša premenil na hárem a pre svoje dámy ho patrične zmodernizoval. Chrám Atény Nike vyzerá preto taký zachovaný, že ho po oslobodení Grécka doslova znovu postavili (z pôvodného materiálu). Turci ho totiž roku 1686 zbúrali, aby si na jeho mieste urobili delostrelecké stanovište. Partenón bol dve tisícročia hlavným aténskym chrámom; prvých tisíc rokov Panenskej Atény, druhých Panny Márie. V 16. storočí sa zmenil na mešitu a dostal minaret, v 17. storočí ho turecký veliteľ Akropolis povýšil na sklad pušného prachu. Za vojny s Benátčanmi, dňa 26. septembra 1687 o siedmej hodine večer, ho zasiahla zablúdená guľa delostrelcov grófa Königsmarka, ktorú vystrelil, ako ukázalo vyšetrovanie nariadené dóžom Morosinim, akýsi Starobenátčan menom Schwarz. Od tých čias sa výzor Partenónu takmer nezmenil – ibaže v rokoch 1801 – 1802 odviezol z neho lord Elgin do Londýna vyše 200 debien sochárskej výzdoby (aj s jednou karyatídou z Erechteia).

Nechajme však zatiaľ podrobnosti bokom a nerušme si dojmy úvahami: je na to priskoro. Beztak sme si doteraz všímali vlastne len stavby.

Musíme sa poobzerať po mnohom inom. Predovšetkým po ľuďoch.

Kritias – Eféb, asi 480 pred n. l.
Výška 24,5 cm. Múzeum Akropolis,

Gréci, s ktorými sa stretávame na aténskych uliciach, sú priami potomkovia budovateľov Akropolis, bojovníkov od Maratónu, účastníkov snemov na Pykne. Kým ľudia pod pyramídami v Gíze alebo pri hradbách Babylonu nemajú so vznikom týchto dávnych divov sveta nič spoločné (sú to Arabi, ktorí sa tam usadili po dobyvateľských vojnách v 7. storočí n. l.), Gréci môžu aj pred najstaršou stavebnou alebo písomnou pamiatkou vo svojej vlasti povedať: toto je naše dielo. Žijú tu nepretržite už vyše sto generácií ľudského rodu.

Sprítomnime si obraz, ktorý nám o sebe zanechali z antiky, a konfrontujme ho s dneškom. Pred univerzitnou kolonádou debatuje skupina študentov. Sú medzi nimi mladíci navlas podobní tým, ktorých zobrazil na partenónskom vlyse azda sám Feidias. Na druhej strane sa zastavila skupina námorníkov, každý druhý z nich by mohol stáť ako model Kritiovho Eféba. Starý kňaz, pozdravovaný chodcami, vyzerá so svojou bradou ako Aristoteles z viedenského múzea, jeho sprievodca ako Polyeuktov Demostenes. Dievčatá kráčajú, akoby vystúpili z atických reliéfov, chýbajú im len amfory, v ktorých by niesli vodu zo studne... Isteže sú medzi nimi aj ľudia vzdialení antickým typom; napriek tomu sa od svojich dávnych predkov odlišujú väčšinou len oblečením. To neplatí iba o Aténach; rovnako je to v Solúne a v Sparte, v údoliach Arkádie, na ostrovoch Kyklád a Dodekanéz, vo všetkých mestách a dedinách Grécka.

Azda ešte viac styčných bodov ako vo fyzickom zjave nájdeme medzi dnešnými a antickými Grékmi v osobných vlastnostiach a psychickom založení. Niektoré sú zrejmé hneď na prvý pohľad; napríklad príslovečná grécka pohostinnosť. V starom Grécku bol pútnik pod ochranou bohov a ani najhorší zločinec neublížil človeku, ktorý bol jeho hosťom. Dodnes tu môžeme všade počítať s priateľským prijatím, a keď nás sprievodca pozve na kafe elleniko alebo roľník do svojho domu, nesmieme odmietnuť. Musíme však presne rozlišovať, kedy sa máme odmeniť a kedy by to bola urážka za prejavenú láskavosť. Rovnako očividná je stará grécka zvedavosť. Radi sa pýtajú a radi počúvajú, radi sami rozprávajú a majú zmysel pre humor. Už v krátkom rozhovore zistíme, že si uchovali dávnu kritickosť svojich predkov. Zostali kritickí aj k sebe, a skôr ako o svojich kladných stránkach hovoria o záporných, dokonca ich s obľubou preháňajú v svoj neprospech. Keď sa spolu rozprávajú, zdá sa, že každý z nich má vlastný názor, ba aj viac názorov. Nech začnú hovoriť o čomkoľvek, spravidla skončia pri politike, pričom hlavnou témou je takmer vždy allaji, „čo treba zmeniť“. Tak ako v časoch, keď sa roky v Grécku počítali podľa olympiád.

Atény – Chrám Atény Nike, 420 pred n. l.

Medzi vlastnosti, spájajúce dnešných Grékov s antickými, patrí nepochybne vytrvalosť a húževnatosť. Prejavuje sa to pri fyzickej aj duševnej práci, v boji námorníkov a rybárov s morom, pri skúškach hercov a hudobníkov, na neposlednom mieste aj u ich roľníkov. Sú dobrí moreplavci a vojaci, svoje skúsenosti v tom merajú na tisícročia. Pri práci sa cítia najlepšie vtedy, keď môžu uplatniť iniciatívu a vyniknúť. Ešte vždy je pre nich vzorom „chytrý a nezničiteľný muž“, akým bol Odyseus, a vytúženým snom „byť pánom na svojej lodi“. Majú vyvinutý zmysel pre obchod, ktorý už v staroveku pokladali za vzpruhu civilizácie.

Koniec ukážky

ISBN 80-8046-103-1

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013