Marta Fartelová

Kým uschnú tvoje slzy

Elektronická kniha

Copyright © Marta Fartelová 2009

Design © Motýľ design 2009

Cover photo © Isifa 2009

Slovak edition © Vydavateľstvo Motýľ 2009

ISBN: 978-80-89199-90-7

1. kapitola

Auto sa pomaličky vlieklo tichou uličkou. Hoci Lucia vždy dodržiavala maximálnu povolenú rýchlosť, dnes jej auto skôr brzdilo našťastie nie príliš hustú, večernú premávku. Obavy zo správ, ktoré sa dnes mala doma dozvedieť, spôsobovali jej strnulosť aneschopnosť sústrediť plnú pozornosť na šoférovanie. Na miniatúrnej križovatke odbočila doprava do slepej uličky,po pár metroch sa vynoril ztmy ich dom. Najprv sa jej zazdalo, že je úplne tmavý, ale potom si všimla sliepňavé svetlo vokne, kde mali jedálenský kút. Zabočila na príjazdovú cestu, zhasla svetlá avypla motor. Zostala sedieť, nohy akoby jej skameneli aruky sa jej chveli tak, že nevedela nahmatať kľučku. Pred ňou bol zaparkovaný Petrov kabriolet. Bol to síce starší model, ale aj tak to bolo najnápadnejšie auto vokolí. Bola to jedna zmála výstredností, ktoré si Peter dovolil. Neznášal výstrednosti, pozornosť okolia mu bola proti srsti, ale svojho milovaného autíčka, ktoré dostal ako promočný dar, sa nedokázal vzdať. Zbožňoval ten pocit, keď mu vietor strapatil vlasy ahudba zprehrávača rozozvučala celé okolie. Vždy tvrdil, že vtomto aute cíti, ako ho tóny jeho obľúbených skladieb hladia po tvári. Niekedy, keď sa sním Lucia viezla, mala pocit, že na malý okamih zacítila ten jedinečný pocit, že sa niečo zvláštne dotklo jej duše. Amožno to bola len Petrova blízkosť.

Zhlboka sa nadýchla avystúpila zauta. Nohy mala ťažké aopuchnuté, dvanásťhodinová služba na traumatologickom oddelení vnajväčšej nemocnici hlavného mesta jej dávala poriadne zabrať. Už nebola najmladšia anamáhavú prácu odnášali hlavne jej pekné štíhle nohy, ktoré po službe opuchli na nepoznanie. Niekedy jej napadla myšlienka, že možno by sa konečne mala vzdať práce vnemocnici anájsť si niečo pokojnejšie, azda prácu vambulancii nejakého obvodného lekára. Vypisovať recepty, zakladať karty, poklebetiť trochu spacientmi, to by ju určite neobralo tak osily, ako večné pobehovanie po nekonečne dlhej chodbe traumatológie, namáhavé zdvíhanie nehybných pacientov ahlavne časté nočné služby. No tieto myšlienky väčšinou zavrhla už pri ich zrode, pretože svoju prácu, hoci to bola otrocká drina, priam zbožňovala. Pocit, že je každý deň užitočná, stál za všetku tú námahu. Dnešná služba sa však nekonečne vliekla, mala pocit, že hodiny vsesterskej izbe sa pokazili. Keď už konečne prišla ďalšia partia oddýchnutého nemocničného personálu na striedanie, zrazu mala chuť zobrať aj nočnú, len aby oddialila moment, keď sa mala stretnúť sPetrom avypočuť si ortieľ, ktorý nad ním dnes vyriekli lekári.

Potichu vošla do domu asnámahou si stiahla čižmy zopuchnutých nôh. Prešla do kuchyne, kde sa Peter energicky zvŕtal okolo sporáka.

„Ahoj!“ pozdravila potichu.

„Miláčik, vôbec som ťa nepočul. Ešte nie som úplne hotový,“ povedal energicky ahlas mal veselý. Svoju manželku však po toľkých rokoch spolužitia už nedokázal oklamať. Okamžite zachytila falošný odtieň vjeho hlase apochopila, že jeho veselosť je len predstieraná. Niekde za ňou zachytila nevýrazný odtieň strachu. Lucia cítila, ako sa jej podlomili nohy. Našťastie mala po ruke stoličku, apreto klesla rovno na ňu.

„Je to zlé?“ zašepkala roztraseným hlasom acítila, ako jej vhrdle navrela obrovská hrča. Nastalo ticho. Lucia videla, ako Petrovi ovisli plecia azruky mu vypadla vareška, ktorú vnej tuho zvieral. Potom sa však náhle vystrel, otočil sa k nej avočiach mal nekonečné odhodlanie asilnú vieru:

„Stále mám ešte šancu. Averím, že stvojou pomocou mám nádej nad tým zvíťaziť. Ver mi, nevzdám sa bez boja apoužijem všetky dostupné zbrane. Čo však ktomuto boju najviac potrebujem, je tvoja viera. Musíš aj ty veriť, že vyhrám,“ hovoril pevným hlasom atuho jej zovrel ramená. Pozerali si priamo do očí ačítali si vnich všetko, čo nebolo vypovedané. Bolesť, strach aobavy, ale tiež nádej avieru. Lucia cítila, ako jej oči zalievajú slzy, hoci proti tomu urputne bojovala. Zažmurkala apretrela si rukami mokré líca. Potom chytila Petrovu tvár do dlaní, pobozkala ho avážnym tichým hlasom mu povedala:

„Verím ti! Verím, že to zvládneme.“

Peter ju tuho objal apritisol si ju na svoju širokú hruď. Lucia cez tričko zacítila jeho mocné telo. Ako bolo možné, že toto mocné krásne telo skrývalo vsebe takú zákernú chorobu? Veď vždy bol taký zdravý, plný elánu atúžby žiť svoj život naplno. Hneď ako ho prvýkrát uvidela, pomyslela si, že tento mladý muž má vsebe toľko neskrotnej energie, hoci práve ležal na nemocničnom lôžku aviac ako jednu tretinu tela mal zaliatu vsadre, alebo zaviazanú vobväzoch. Lucia sa hlbšie ponorila do náručia svojho manžela avdychujúc dôverne známu vôňu jeho tela, nechala sa unášať spomienkami na deň, keď ho prvýkrát uvidela. Robila druhý rok na traumatologickom oddelení abola svojej práci oddaná celou dušou atiež mladým neunaviteľným telom. Od malička vedela, čo chce vo svojom živote robiť. Nikdy nemala podobné sny ako jej priateľky, že bude letuška, slávna herečka, či modelka. Už od momentu, na ktorý jej pamäť vedela dosiahnuť, vedela, že keď vyrastie, chce sa starať ochorých ľudí. Aj jej detské hry ktomu vždy smerovali, jej bábiky bývali často choré, zlomili si rúčku, či nôžku, alebo ich bolo treba operovať. Preto nikoho zrodiny ani prinajmenšom neprekvapilo, keď si vôsmom ročníku dala prihlášku na strednú zdravotnícku školu. Bola usilovná azanietená študentka, akeď sa konečne vtreťom ročníku dostali na prax na skutočné nemocničné oddelenie, oči jej žiarili nadšením atúžbou starať sa opacientov. Ajej nežné astarostlivé ruky adobrosrdečný úsmev pôsobili na bolesť pacientov ako liečivý balzam, že to nemohlo ujsť pozornému vševidiacemu oku vrchnej sestry, ktorá si ju vzala pod ochranné krídla apo maturite jej okamžite ponúkla miesto na svojom oddelení. Vrchná sestra, dnes už na zaslúženom odpočinku, nikdy svoje rozhodnutie neoľutovala. Lucia bola jedným zmála ľudí, ktorí považujú svoje povolanie za poslanie. Aj vten deň svojím úsmevom rozžiarila ranné odovzdávanie služieb. Dokonca aj Dana, večne nespokojná sanitárka smrzutým výrazom na tvári, ktorú jej práca nesmierne obťažovala, trochu pookriala atentokrát pozdravila aspoň na pol úst akľúče od skrinky sposteľnou bielizňou zavesila na určené miesto, namiesto toho, aby ich zámerne pohodila niekde, kde by ich jej nástupkyňa zdennej služby dve hodiny hľadala.

„Priviezli niekoho nového?“ vyzvedala sa tradične Lucia, kým si zapínala slušivú sesterskú rovnošatu.

„Hm,“ odvetila jej unavene sestra znočnej zmeny avzápätí zazívala.

„Áno? Akoho?“ vypytovala sa Lucia neúnavne atvár mala napätú od očakávania, akoby mali práve nadiktovať výherné čísla lota.

„Z JIS-ky priviezli nejakého mladého. Havária na motorke. Je dolámaný, ale mimo ohrozenia, čaká na operáciu nohy. Sestričky zJIS-ky nás varovali pred jeho matkou, je to vraj hrozná fúria. Avnoci sme mali aj jeden exitus,“ poznamenala len tak medzi rečou, akoby hovorila ovýmene špinavej bielizne.

„Čo?“ spýtala sa Lucia zhrozená. Stále si nevedela zvyknúť na to, že aj smrť je jednou zneoddeliteľných súčastí jej povolania. Výraz exitus ju zastihol ešte vždy nepripravenú. Stále si hovorila, že si na to bude musieť zvyknúť, ale príliš sa jej to nedarilo. Pred každou službou sa modlila, aby nikto počas jej služby nezomrel.

„Kto zomrel?“ spýtala satrasúcim hlasom.

„Ten nový pán zosmičky, ktorého včera priviezli. Vyzeral už dobre, ale dostal embóliu. Resuscitovali sme ho vyše polhodiny, ale nepodarilo sa ho vrátiť,“ vysvetľovala kolegyňa apo každej vete zazívala. „Bola to dlhá aťažká noc,“ dodala ospravedlňujúco azobrala si zo skrinky kabelku. „Tak príjemnú službu, nech je lepšia ako tá naša,“ zaželala úprimne Lucii aodvliekla sa zo sesterskej izby, vlečúc nohy ťažko za sebou.

Lucia si ešte rýchlo vypla vlasy, aby jej pri práci nezavadzali, vkĺzla do ortopedických sandálov, bez ktorých by sa po pár hodinách stalo večné pobehovanie po dlhých nemocničných chodbách neznesiteľným aprihladila si kratučkú bledomodrú rovnošatu. Potom už rezkým krokom vyšla zo sesterskej izby avošetrovni začala chystať rannú dávku liekov pre pacientov. Keď mala všetko úhľadne pripravené na plastovom podnose, vykĺzla zošetrovne avkročila do svojho malého raja. Prechádzala medzi posteľami pacientov, pre každého znich mala okrem liekov dobré slovo, povzbudenie, úsmev, či pohladenie. Často si vymýšľala malé dobromyseľné žarty apotom ich skúšala na pacientoch. Nie každý bol na jej vtipkovanie pripravený, niektorí zpacientov reagovali dokonca podráždene, ale Lucia sa len tak ľahko nevzdávala, pretože bola toho názoru, že humor asmiech liečia ahlavne pomáhajú zabúdať na bolesť, ktorá jej pacientov sužovala. Aj vten deň vrazila na izbu číslo tri, kde ležal nový pacient, súsmevom apodnosom, na ktorom mala poukladanú rannú dávku liekov.

„Dobré ránko, páni! Takže dnes máme vponuke širokú škálu miešaných nápojov: mojito, bloody mary, margarita, martini. Čo si budete priať?“ zaštebotala veselo aprebehla pohľadom po izbe, očakávajúc reakcie pacientov. Zostava na izbe bola skutočne pestrá. Najbližšie pri dverách skoro bez pohnutia ležal starší bielovlasý muž, ktorému zbledomodrých očí sálala dobrota amierumilovnosť. Ležal na oddelení už viac ako dva týždne po páde na mokrej dlážke vkúpeľni. Pri páde si poškodil bedrový kĺb a ktomu všetkému sa pridružila infekcia asňou spojená vysoká horúčka. Antibiotiká zaberali len veľmi pomaly apán Vŕba bojoval osvoj život schoroboplodnými zárodkami ahorúčkou, ktoré ho oberali odôležité sily potrebné na regeneráciu organizmu po operácii. Napriek pretrvávajúcim bolestiam ahorúčke, pomaličky pohol hlavou smerom ku dverám ausmial sa. Lucia podišla knemu azohla sa nad jeho posteľ, aby rozumela šepkaným slovám, ktoré snámahou vyslovoval:

„Jeden zázračný elixír zdravia by sa nenašiel? Pre istotu by som poprosil dvojitú dávku,“ pokúsil sa zakontrovať. Lucia sa obdivne usmiala, vduchu ďakujúc za pretrvávajúci optimizmus pána Vŕbu.

„Ako si bude pán želať. Dvojitá dávka zázračného elixíru zdravia, vpodobe širokospektrálnych antibiotík,“ teatrálne zahlásila avymenila pánu Vŕbovi infúznu fľašu snovou dávkou antibiotík, dúfajúc, že práve táto dávka bude tá, ktorá konečne porazí infekciu apomôže vyhrať obľúbenému pacientovi jeho boj ozdravie aživot.

„A, pán Makovický, aké bude vaše želanie?“ obrátila sa kdruhej prostrednej posteli, kde strnulo ležal mohutný muž sfixačným golierom okolo hrdla aperinou vytiahnutou až po plecia, akoby chcel svoje telo skryť pred pohľadom cudzích, alebo skôr samého seba. Pán Makovický svoj boj oživot už úspešne vybojoval, ale už teraz bolo jasné nielen nemocničnému personálu, ale aj jemu samému, že to nebude ani zďaleka taký plnohodnotný život, aký viedol doteraz. Pri svojej práci na stavbe tento skúsený murár spadol zlešenia alekári jeho kosti skladali ako puzzle ado tela mu museli umiestniť množstvo železa, aby ich udržali pohromade. No konštatovanie, že môže byť rád, že prežil, čo bol podľa nich jednoznačne zázrak, bolo pre neho malou náplasťou na to, aký život ho čakal vbudúcnosti. Zo dňa na deň sa zmocného, pracovitého muža, otca päťčlennej rodiny, stal mrzák, odkázaný na pomoc druhých apeniaze zinvalidného dôchodku. Tak aká vďačnosť za život? Tak aký úspešne vyhratý boj? Pán Makovický bez toho, aby Lucii venoval pohľad, hlasom plným trpkosti odvetil:

„Mne dajte radšej povraz!“

„Ale, ale, pán Makovický, vy nám chcete utiecť po lane cez okno?!“ humorne zabodovala Lucia, čím úspešne odvrátila pohromu, hroziacu zdepresívnej poznámky nešťastného pacienta avyvolala uspolupacientov pobavený, aj keď tichý smiech. „Vy ste teda poriadny beťár. Tuším vás budem musieť viac strážiť, lebo nám tu začnete utekať na zálety aja budem mať potom uvrchnej problémy,“ dodala veselo, povzbudená náhlou dobrou náladou, ktorú sa jej podarilo na izbe vyvolať. Pán Makovický otočil hlavu avenoval jej pohľad. Chcel sa pokúsiť opohľad plný ľahostajnosti, odmeranosti apohŕdania, ale Lucia mu vočiach zbadala skrývané pobavenie.

„Sestrička, aj ja som si chcel pôvodne vypýtať lano na útek. Ale ako ste vošli, tak som si pomyslel, že by to bola poriadna hlúposť utekať zraja. Tak by som radšej poprosil jedno mojito amalý božtek od anjela vmodrom na zmiernenie bolesti,“ ozval sa nový pacient pri okne. Lucia sa teda obrátila knemu apocítila, ako sa pod jeho pohľadom červená. Bola zvyknutá na podobné poznámky od pacientov apovažovala to za prípustné adokonca milé vtipkovanie, bol to určitý spôsob terapie. Ale pri pohľade na mladého muža pri okne celá zrumenela asrdce sa jej rozbehlo ako splašené. Najradšej by mu ten bozk proti bolesti dala aešte tisíc ďalších. Zháčila sa, bolo to od nej neprofesionálne, myslieť takto na pacienta. Zásadou každej dobrej zdravotnej sestry bolo, nechávať si od pacientov určitý odstup ahlavne nikdy, ale nikdy sa do žiadneho nezamilovať.

„Anjelov zatiaľ určite nevidíte apokiaľ nebudete znovu hazardovať so svojím životom, tak ešte dlho neuvidíte,“ odvetila avhlase jej zaznelo trochu viac sarkazmu, ako pôvodne chcela. „To mojito bude alko, alebo nealko?“ dodala suverénne.

„Nealko, prosím,“ odvetil mladý muž. „Odkedy ste vošli, sestrička, tak mám závrat aj bez alkoholu,“ dodal, pokým mu Lucia vymieňala infúznu fľašu. Lucia sa nemohla priznať, že aj ona pociťuje závrat pri každom pohľade naňho, naopak, aj naďalej sa tvárila profesionálne aznačne odmerane, čím sa pokúšala obrniť voči akýmkoľvek citom, ktoré by mohli prevládnuť vo vzťahu voči pacientovi.

„Prestriem stôl amôžeme večerať,“ vytrhol ju zo spomienok Petrov hlas. Nežne ju od seba odtisol, postavil sa ana stôl vyložil taniere apríbor. Do stredu stola postavil svietnik azapálil novú sviečku, ktorú musel už predtým prichystať. Lucia upriamila pozornosť na dva taniere na stole:

„Deti s nami nebudú večerať?“ spýtala sa prekvapene.

„Nie, išli kZuzane. Zostanú tam na noc, zobrali si aj veci do školy. Ráno pôjdu so Zuzaninými deckami rovno na autobus,“ vysvetľoval Peter.

„Čo si im povedal?“ spýtala sa priškrteným hlasom Lucia acítila, ako sa jej chveje celé vnútro.

„Že chcem pripraviť pre teba prekvapenie. Romantickú večeru vo dvojici.“

„Čo ony na to?“

„Pozreli na mňa, akoby som spadol zMesiaca, ale príliš to nekomentovali. Boli celkom rady, že môžu spať ukrstnej.“

„Nebolo im to podozrivé?“

„Ani nie,“ odvetil Peter nepresvedčivo, pretože si predstavil výraz synovej tváre, keď odchádzal ajeho uštipačnú poznámku, aby si dávali pozor apohľady, ktoré si so sestrou navzájom vymenili, „snáď majú ich rodičia právo aj na trochu romantiky,“ dodal, aby zahnal manželkine obavy. Medzitým postavil na stôl misy srozvoniavajúcim jedlom.

„Vyzerá to skvele,“ nadšene hodnotila Lucia jeho dvojhodinové snaženie. „Som už poriadne hladná,“ dodala analožila si plný tanier rezancov apikantnej mäsovej zmesi na ázijský spôsob. Peter si tiež dal za naberačku rezancov, ale polial si ich len zeleninovým vývarom, ktorý si predtým odložil bokom. Lucia to hneď zaregistrovala avidlička, ktorou si mierila do úst, jej zastala na polceste.

„Máš diétu?“ spýtala sa zarazene vduchu ľutujúc, že vôbec položila túto otázku, pretože vopred vedela odpoveď.

„Musím si trochu dávať pozor,“ odvetil Peter aľahostajne mávol rukou. „Ale ty si nenechaj pokaziť chuť do jedla.“

Lucia prikývla apustila sa do jedla. No cítila, že chutné asláskou pripravené jedlo sa jej vôbec nekĺže dole hrdlom, naopak, mala pocit, že zväčšuje svoj objem. Naposledy mala takýto pocit, keď ju vškolskej jedálni nútili jesť špenát. Aj vtedy sa rozplakala.

„Lucka, nemusíš to jesť,“ povedal Peterunaveným hlasom.

Lucia sa ešte viac rozvzlykala amala pocit, že sa neprehltnutým sústom zadusí. Strmoo sa postavila, až prevrhla stoličku autekala do kúpeľne. Prudko dávila atelo sa jej prehýbalo vkŕčoch. Jedlo zbiedneho nemocničného obeda žalúdok už dávno strávil, atak len namáhavo vyvrhoval kyselinu, ktorá zanechávala vústach odpornú horkú chuť. Keď Luciu prestalo napínať, snámahou klesla na studenú dlažbu vedľa záchodovej misy. Cítila, že jej zátylok oblial studený pot atriaška sa šírila celým telom. Oči mala opuchnuté od prívalu sĺz avústach chuť blenu. Ozvalo sa nesmelé zaťukanie na dvere:

„Si vporiadku, miláčik?“

„Už je to lepšie,“ odvetila snámahou. „Dám sa do poriadku.“ Opláchla si tvár studenou vodou aumyla si zuby. Pomaly, ticho našľapujúc, vyšla zkúpeľne. Peter už prezieravo spratal medzitým zo stola.

„Prepáč,“ zamumlala Lucia na ospravedlnenie.

„Budem sa asi musieť zlepšiť vo svojom kuchárskom umení,“ pokúsil sa zavtipkovať Peter.

„Povedz mi všetko, prosím, lebo sa ináč zbláznim,“ prosila Lucia naliehavo.

„Mám karcinóm žalúdka,“ vyriekol ortieľ.

„Je to isté?“ neveriacky sa spýtala Lucia, dúfajúc, že vysloví nejaké to ale, nejaké pochybnosti zo strany lekárov, niečo, čo oddiali tú pravdu, dá im čas dúfať, čas pre nádej.

„Biopsia aj markerová analýza boli pozitívne. Nie sú žiadne pochybnosti,“ oznámil Peter tú príšernú správu vecným hlasom, akoby sa to týkalo niekoho úplne iného.

„Kedy to chcú vybrať?“ Lucia sa bála vysloviť slovo rakovina, nádor, karcinóm. Mala pocit, že kým to slovo nevysloví, kým bude nazývať manželovu chorobu len to, tak nevpustí túto zákernú chorobu do ich životov. Akoby sa pravda stávala pravdou až vtedy, keď sa vyriekne.

„Operáciu naplánovali na utorok. Včasné vyoperovanie nádoru je vraj hlavným faktorom pre úspešnú liečbu,“ vysvetľoval pokojne Peter aLucia len prikyvovala. „A spolu sgastrektómiou spravia aj dissekciu lymfatických uzlín,“ dodal akoby len tak mimochodom.

„Aj lymfatické uzliny?“ zahabkala Lucia, keď si uvedomila, čo jej manžel práve povedal. „Je to nutné?“

„Vraj je to určitá poistka, aby sa zabránilo metastázovaniu.“

„Ach, Bože!“ zaúpela Lucia. Hoci sa celý život pohybovala vmedicínskom prostredí, odborná terminológia, ktorú pred chvíľou jej manžel použil, ju desila. Oto zvlášť, že doteraz nikdy nepatrila do ich života.

„Lucka, neboj sa! Zastavia to, uvidíš,“ presvedčivo povedal Peter apozrel jej uprene do očí.

„Viem,“ odvetila sodhodlaním Lucia. „Musia to zastaviť.“

Chvíľu obidvaja mlčky sedeli, každý ponorený do svojich vlastných myšlienok, hoci bolo jasné, že sa uberajú rovnakým smerom.

„Kedy to povieme deťom?“ spýtala sa zrazu nesmelo Lucia.

„Lukášovi by som to chcel povedať sám, ak nič nenamietaš. Bol by som rád, keby to bolo medzi nami chlapmi. Zoberiem ho cez víkend niekde na výlet aopatrne mu to poviem. Na druhej strane Laura by to asi skôr prijala od teba.“

Lucia len prikývla. Súhlasila s manželom. Lukáš na otcovi lipol, bol jeho vzorom, každé otcove slovo bolo zákonom. Jej prítomnosť pri oznámení takejto správy mohla byť len na škodu. Dokonca aj slzy medzi chlapmi boli iné, také chlapské. Laura bola silnejšia nátura, vedela sa vždy skôr otriasť aísť ďalej. Uvedomovala si, že Peter si vzal ťažšiu úlohu na seba.

„Skúsme na to nemyslieť,“ navrhol Peter. „Užime si tieto dni. Smiem prosiť?“ navrhol zrazu schlapčenským nadšením.

„Nehrá nám hudba,“ pripomenula mu Lucia arozosmiala sa.

„Ani som si nevšimol. Vieš, že ja hudbu počujem všade anajviac vtvojom smiechu,“ odvetil súsmevom apustil medzitým prehrávač. Pritiahol si ju ksebe apomaly kĺzali po jedálni vnežnom rytme rockových balád, tichučko jej do vlasov spieval:

Don´t you cry tonight,

Istill love you baby.

Don´t you cry tonight.

Vždy jej spieval. Spieval ahral. Zamilovala sa doňho aj pre ten jeho lesk vočiach, keď rozprával ohudbe. Aj vtedy, keď ležal unich na traumatológii, mal často na ušiach slúchadlá walkmanu. Preto ju nepočul, keď mu kázala, aby si zmeral teplotu. Musela podísť knemu azamávať mu pred očami teplomerom.

„Prepáčte, sestrička. Nepočul som,“ ospravedlňoval sa trochu zahanbene. Nielenže nepočul, ale bol úplne vinej dimenzii, ako vždy keď počúval hudbu. Zasunul si teplomer pod pazuchu aešte stihol rýchlo chytiť Luciu za ruku, skôr ako prešla kďalšej posteli.

„Nechcete si to vypočuť, sestrička? Je to nový album od U2. Je fakt skvelý.“

Lucia cítila, ako ňou po jeho dotyku prebehla triaška. Rýchlo si vymanila ruku aotočila sa kvedľajšej posteli pána Makovického, aby zakryla rumenec, ktorý jej zalial tvár.

„Musím rozdať teplomery,“ odvetila, hoci by si najradšej sadla na jeho posteľ apočúvala sním jeho obľúbenú hudbu, hoci aj celé hodiny.

„Tak keď rozdáte teplomery. Aspoň na chvíľku. Zatiaľ nájdem jednu skvelú skladbu,“ žobronil. „Prosím!“

„Dobre, dobre. Potom na chvíľu dobehnem,“ sľúbila Lucia spredstieranou blahosklonnosťou vhlase. Stále si opakovala, že je to pacient ako každý druhý. Aona je kpacientom milá, pozorná, ale nemôže všetok čas venovať len jednému.

Keď zapísala teploty, prišla aon jej pustil kúsok skutočne krásnej skladby. Odvtedy chodila častejšie aon mal vždy pre ňu pripravenú pieseň. Počúvala hudbu zjeho walkmanu aon sa na ňu pozeral. Skúmavo jej hľadel do tváre aobčas si priložil svoje ucho kjej. Počúvali spolu aich srdcia bili vrovnakom rytme.

„Nepôjdeme si ľahnúť? Som nejaký unavený,“ pretrhol Peter niť jej spomienok.

„Och, prepáč! Neuvedomila som si, aký ťažký deň máš za sebou.“

„Nemocnice sú fakt únavné,“ pritakal, vypol hudbu apoobzeral sa po kuchyni.

„Zajtra to dám do poriadku. Chcem si ísť ľahnúť stebou,“ povedala Lucia, akoby mu čítala myšlienky. Pomaly vyšli po schodoch do spálne, ako dvaja unavení starci. Vyzliekli sa anahí sa ksebe pritúlili. Na milovanie im už nezostala žiadna sila, zato im zostalo objatie avzájomná blízkosť. To bolo práve to, čo vtejto chvíli obidvaja najviac potrebovali. Lucia sa pokúšala zaspať, chcela byť na druhý deň čerstvá, aby mohla čo najviac času stráviť so svojím milovaným achorým manželom. Teraz bola každá chvíľa vzácna. No nedarilo sa jej. Vhlave mala príliš veľa myšlienok na to, aby jej dovolili zaspať. Vutorok mal ísť Peter na operáciu aLucia vedela, že najbližšie obdobie strávi jej manžel asním aj celá rodina vnemocnici. Bude to však iné, ako keď tam Peter ležal pred šestnástimi rokmi. Jeho mladý organizmus sa rýchlym tempom regeneroval ajeho zdravotný stav sa vtedy zo dňa na deň zlepšoval. Boli vtedy mladí, zaľúbení ašťastní. Nemocnica bola pre nich tým najkrajším miestom na svete, pretože tam mohli byť spolu.

„Kam sa chystáš?“ spýtala sa Luciina sestra Zuzana, keď videla, ako sa jej mladšia sestra pred zrkadlom maľuje.

„Do práce, kam inam,“ odvetila Lucia asnažila sa tváriť úplne nezaujate.

„Odkedy sa do práce maľuješ, akoby si išla na ples?“

„Dala som si akurát maskaru ana pery trochu rúžu,“ oponovala rozhorčene Lucia.

„A okrem toho si si na seba naliala pol litra môjho parfumu aspod trička ti vytŕča moja podprsenka,“ akoby mimochodom poznamenala Zuzana.

„Len som si raz kvapla na zápästie,“ bránila sa odhalená mladšia sestra.

„No jasné,“ sarkastickým tónom poznamenala Zuzana. „A tá podprsenka ti musí byť veľká. Máš aspoň odve čísla menšie prsia.“

„O číslo,“ odvrkla rozhorčene Lucia. „A dala som si do nej trošku vaty.“

„Tak povieš mi už konečne, kvôli ktorému lekárovi sa tak parádiš!“

„Nie je to lekár,“ vykĺzlo Lucii.

„Takže pacient,“ zasmiala sa sestra dobromyseľne. Lucia sa začervenala azačala si rýchlo prečesávať vlasy. „Ale do pacienta by si sa nemala zamilovať. Je to neprofesionálne,“ podpichovala ju Zuzana. „Potom si nedokážeš zachovať odstup ačo keď potom netrafíš, keď mu budeš pichať injekciu, lebo sa ti od samej lásky budú triasť ruky?“

„Nie som zamilovaná,“ obhajovala sa nie príliš presvedčivo Lucia.

„To môžeš hovoriť, vieš komu,“ odula sa Zuzana naoko. Potom však zaliečavo vyzvedala: „Ako vyzerá? Je fešák? Je mladý?“

„Je to najkrajší anajmilší chlapec, akého som kedy videla,“ rezignovala Lucia avhlase jej zaznela neha. „Viem, že by som nemala tak opacientovi rozmýšľať, ale naozaj sa mu nedá odolať.“

„Prestaň byť taká strašná profesionálka. Si mladá. Aokrem toho, keď sa vylieči, už nebude tvoj pacient.“

„To je pravda,“ pozrela prekvapene Lucia na svoju sestru, akoby jej odhalila nejaké dlho utajené tajomstvo. Pozrela sa poslednýkrát na seba do zrkadla apodišla ku dverám.

„Vypni si vlasy. Tak ti to svedčí. Nech sa mu viac páčiš,“ zakričala za ňou sestra aLucia len naradostene prikývla autekala na autobus, ktorý ju mal odviezť bližšie kPetrovi, tomu najkrajšiemu anajmilšiemu chlapcovi, akého kedy vživote stretla.

Keď prišla do práce, rýchlo vkĺzla do rovnošaty aponáhľala sa pripojiť ksanitárovi, ktorý rozvážal pacientom večeru. Izby číslo jedna adva mal sanitár už za sebou avozík odstavil pred treťou izbou, vktorej ležal Peter. Lucia vošla prvá aod dverí zdravila osadenstvo izby:

„Dobrý večer, páni. Nesie sa večera...“ ďalšie veselé slová jej zamrzli na tvári. Pri Petrovej posteli stáli dve ženy. Mladšia, vysoká, štíhla brunetka, oblečená vprvotriednom smotanovo bielom kostýme, upierala svoje veľké mandľovo hnedé oči na Petra avôbec sa nedala príchodom nemocničného personálu rušiť. Zato staršia dáma vrhla na Luciu zlostný pohľad azaujala svojím telom okamžite útočný postoj. Hoci bola menšieho vzrastu, na prvý pohľad pôsobila autoritatívne. Bezchybný účes amejkap, tmavý na mieru šitý kostým, pravdepodobne dielo toho istého krajčírskeho salónu ako kostým mladej ženy, množstvo drahých šperkov na hrdle arukách dodávali tejto žene ešte väčšiu vážnosť. Ešte skôr ako prehovorila, Lucia začala tušiť problémy.

„Sestra, okamžite mi vysvetlite, prečo môj syn ešte stále nebol preložený na samostatnú izbu. Primár mi prisľúbil, že po operácii ho odtiaľto preložia,“ spustila nepríjemným hlasom, plným arogancie.

„Mami...“ pokúsil sa zastaviť Peter svoju matku, ale tá si jeho námietky nevšímala apokračovala vosvojich sťažnostiach.

„Ako sa tu má uzdraviť, keď leží vtakomto... takomto depresívnom prostredí,“ dodala, pozerajúc pritom spohŕdaním na postele, kde ležali Petrovi spolubývajúci.

„Prepáčte, ale opreložení nič neviem,“ pokúšala sa protestovať Lucia.

„Tak sa spýtajte. Za čo vás platia, za nosenie rovnošaty aroznášanie jedál?“ osopila sa na ňu.

„Ale...“ začala Lucia vetu, cítiac, že sa jej do očí tlačia slzy hnevu aponíženia.

„Nechcem počúvať žiadne ale, zavolajte mi niekoho kompetentného,“ skočila jej Petrova matka do reči. „Nebudem sa tu vybavovať snejakou študentkou,“ dodala aotočila sa Lucii chrbtom. Luciine slzy sa nedali už zastaviť, nekontrolovateľne jej vybehli zočí. Rýchlo sa zvrtla avybehla zizby. Preto už nemohla počuť Petrove slová, ktoré adresoval svojej matke:

„Mama, čo si to dovoľuješ?“ skríkol na ňu. Matka sa na neho prekvapene pozrela, nečakala takúto reakciu. „Je to šikovná askúsená sestra aty sňou zaobchádzaš ako shandrou. Avôbec nikto ťa nežiadal, aby si mi vybavovala nejaké preloženie. Je mi tu dobre anoha sa mi skvele hojí. Od budúceho týždňa mám začať rehabilitovať, tak očo ti ide?“

„To je teda vďačnosť. Tak ja sa snažím, aby si sa mal čo najlepšie, aby ti nič nechýbalo. Tŕpnem nad tvojím zdravím. Aty sa mi takto odvďačuješ?“ plačlivo sa sťažovala.

„Mama, som ti vďačný za tvoju starostlivosť, ale nemusíš kvôli tomu ponižovať iných ľudí. Aokrem toho mi absolútne nič nechýba,“ odvetila spokojom Peter.

„Mohol by si sa mi aspoň ospravedlniť, že si na mňa zvyšoval hlas,“ odvrkla.

„To skôr ty by si sa mala ospravedlniť tej sestričke,“ nezostal jej nič dlžný Peter.

„To, dúfam, nemyslíš vážne?“

„Smrteľne vážne.“

„Tak už mám toho naozaj dosť,“ otočila sa na opätku Petrova matka aodkráčala so zdvihnutou bradou ku dverám ako kráľovná. Vo dverách sa otočila na mladú ženu, ktorá len mlčky pozorovala celé divadlo.

„Ideš, Natália?“

„Hneď, pani Riessová, len sa rozlúčim,“ odvetila poslušne mladá žena anaklonila sa kPetrovi. „Tak sa rýchlo uzdrav! Ešte sa zastavím,“ pošepla mu azohla sa knemu ešte bližšie. Peter jej rýchlo nastavil líce, na ktoré mu vtisla bozk, snažiac sa zakryť svoje sklamanie zPetrovho ľahostajného postoja voči nej. Nemohol si však pomôcť, hoci sa poznal sNatáliou celé roky, dalo by sa povedať, že celý život, nikdy knej nepocítil viac ako len kamarátstvo. Ich rodiny sa priatelili aoni trávili vdetstve spolu veľa času. Vtedy ako deti si boli veľmi blízki. No, ako plynul čas, ich cesty, názory azáujmy sa čoraz viac vzďaľovali ahoci si rodičia priali, aby ich náklonnosť vytrvala až do času, keď budú môcť vstúpiť do zväzku manželského, ktorý by ich rodiny ahlavne ich majetky zviazal pevnejším putom, ako bolo priateľstvo, Peter kNatálii nepociťoval ani telesnú a už vôbec nie duševnú náklonnosť. Jej rodičia isamotná Natália ešte stále dúfali, že vytrvalosťou zlomia jeho tichý odpor, veď sami boli svetlým príkladom toho, že základným stavebným prvkom dlhotrvajúceho manželstva nemusí byť len láska, ale aj iné hodnoty, ako napríklad peniaze, dobré meno, či iný majetok.

Keď sa za Natáliou zavreli dvere, Peter sa otočil ksvojim spolubývajúcim:

„Prepáčte,“ zašeptal zahanbene.

„Nič sa nestalo,“ odvetil pán Vŕba. „Rodičov si človek nevyberie. Len mi je ľúto sestričky Lucky, tá sa musí cítiť hrozne.“

Hneď ako to pán Vŕba dopovedal, Peter sa načiahol za zvončekom nad posteľou aniekoľkokrát ho dôrazne stlačil. Opár sekúnd sa otvorili dvere.

„Čo sa deje, mladý muž?“ spytovala sa vo dverách vrchná sestra.

„Treba mi na záchod,“ zamumlal prekvapene Peter.

„No, vyzeralo to, že vám ide oživot,“ frflala vrchná aotočila sa vo dverách. Opár sekúnd prišiel sanitár smočovou fľašou.

„Ale... ja by som to zvládol na záchod,“ protestoval zahanbene Peter.

„Vrchná povedala, že ešte nesmiete chodiť,“ nekompromisne trval na svojom sanitár. Peter teda neochotne absolvoval ponižujúcu procedúru.

Lucia sa neukázala najbližšie dve hodiny, buď poslala inú sestru, alebo sanitára. Peter sa bál znovu zvoniť, lebo videl, že to nemá zmysel. Ležal na posteli anamrzene civel do okna.

„Skúsim ti pomôcť, chlapče,“ navrhol pán Vŕba.

„Ako?“ spýtal sa prekvapene Peter.

„No, ja nezvyknem príliš otravovať sestričky zvonením. Keď to výnimočne spravím, zľaknú sa, že sa niečo deje. Možno pribehne práve Lucia, tá ma vždy najrýchlejšie nohy.“

„Už vám niekto povedal, pán Vŕba, že ste poklad?“

„Hm, moja žena,“ odvetil. „Vždy hovorila, že som ako ten poklad, len kopať akopať,“ dodal aPeter vybuchol do hlasného smiechu. Keď sa schuti nasmiali, pán Vŕba zazvonil rázne na zvonček, dokonca dvakrát. Neprešlo ani desať sekúnd ado izby vrazila vyľakaná Lucia.

„Preboha, čo sa stalo, pán Vŕba?“

„Zlatinko, potreboval by som jednu láskavosť,“ pozrel na ňu prosebne.

„Samozrejme, pre vás čokoľvek.“

„Ak neupokojíš toho mladého muža pri okne, aby konečne toľko nevzdychal, tak ho budem musieť utĺcť tou jeho barlou,“ povedal vážne pán Vŕba. Keď Lucii došlo, čo vlastne povedal, nemohla nič iné, len sa rozosmiať.

„Vy ste teda riadny beťár, pán Vŕba. To sa vám podarilo, takto ma nachytať.“

„Lucka, dajte mu šancu, nech vám to vysvetlí.“

„Ale robím to len kvôli vám, pán Vŕba,“ odvetila Lucia ažmurkla naňho.

„Viem, však preto sa tak rýchlo uzdravujem,“ odvetil, hoci Lucia videla jeho tmavé kruhy pod očami apodľa dotyku cítila, že ním zase lomcuje dosť vysoká horúčka.

„Ešte vám zbehnem po taký malý vitamín na povzbudenie apotom sa sním porozprávam,“ povedala avzápätí mu priniesla liek proti teplote, nežne mu vložila teplomer pod pazuchu askontrolovala infúziu santibiotikami. Potom podišla kPetrovej posteli.

„Sestrička Lucka, veľmi ma mrzí ten matkin výstup. Správala sa kvám nemožne,“ rýchlo sa ospravedlňoval.

„Som zvyknutá, že pacienti, alebo príbuzní sú nahnevaní, hlavne keď uzdravovanie neprebieha podľa ich predstáv, ale toto ma zaskočilo, hlavne preto, že vám sa tak darí.“

„Viem. Nemyslite si, sestrička, že som niečo vedel otom matkinom nápade dať ma preložiť na jednotku. Bol som rovnako zaskočený ako vy.“

„Možno preto ste sa ma nezastali,“ potichu šepla Lucia, pozerajúc do zeme.

Peter ju rýchlo chytil za ruku. Snažila sa mu vymaniť, ale nepustil ju: „Ale zastal, len ste to už nepočuli.“ Lucia cítila, ako pookrieva. Vedela, že ju budú ešte chvíľu slová Petrovej matky bolieť, bolo to príliš ponižujúce, ale na Petra sa už nehnevala. Nemohol za to, akú má matku.

„Pustíte mi nejakú peknú skladbu?“ navrhla Lucia na znak zmierenia. Peter sa na ňu šťastne usmial apodal jej slúchadlá. Skladbu pre Luciu už mal dávno pripravenú, atak len stlačil gombík prehrávania.

Lucia sa ráno postavila zpostele unavenejšia, ako si do nej líhala. Hoci sa pokúšala zamestnať svoju myseľ peknými spomienkami, do hlavy sa jej neustále vkrádala všade prítomná realita. Pozrela na Petra. Ležal horeznačky na posteli, ruky mal zložené pod hlavou aneprítomne civel do plafónu. Mala pocit, akoby cez noc zostarol oniekoľko rokov. Bolo jej jasné, že ani on príliš veľa nenaspal.

„Spravím ti kávu?“ spýtala sa.

„Kávu by som nemal,“ odvetil trochu ospravedlňujúco aLuciu zamrzelo, že ju na to vôbec musí upozorňovať. Vedela však, že prijať Petrov stav apremietnuť ho aj do praktického života sa jej určite nepodarí za jednu noc. „Ale dal by som si nejaký bylinkový čaj na povzbudenie,“ dodal Peter.

„Prinesiem ti ho do postele.“

„Si môj poklad,“ Peter sa na ňu vďačne zahľadel. Pobozkala ho jemne na pery, akoby bol zporcelánu. Opár minút mu priniesla čaj aktomu hrianku jemne potretú marhuľovým džemom. Peter čaj spôžitkom vypil držiac šálku pevne obidvomi rukami, ale hrianky sa ani nedotkol. Nevyčítala mu to abez slova odniesla podnos do kuchyne, kde sa nad nedotknutými raňajkami srdcervúce rozplakala. Dusiac vsebe vzlyky, ktoré mohutne otriasali celým jej telom, vbehla do kúpeľne azamkla za sebou dvere, kústam si pritisla uterák. Nechcela Petrovi pridávať starosti, túžila byť mu oporou, bolo to však príliš ťažké apríliš náhle. Osprchovala sa ačiastočne tak zmyla zo seba únavu zprebdenej noci. Keď vošla do spálne, postele už boli ustlaté. Chvíľu zostala prekvapene stáť, no potom zprízemia začula tiché tóny klavíra. Zišla dole apred dverami do Petrovej pracovne zháčená zastala. Skladba, ktorú hral, bola deprimujúca, alebo to možno bol spôsob, akým dnes hral, akoby sa snažil všetku bolesť, strach aúzkosť položiť na čierno-biele klávesy svojho klavíra, akoby sám klavír vzdychal spolu sním, akoby struny vjeho čiernom tele ronili slzy. Lucia cítila, ako sa chveje, vybehla na chodbu aschmatla kabát ana nohy si navliekla staré čižmy, ktoré nosila už len do záhrady. Rýchlym krokom sa vydala po ulici, nerozmýšľajúc nad tým, kam ju zavedú nohy. Svoj krok neustále zrýchľovala, až napokon bežala. Čižmy však mali príliš vydratú podrážku aneustále sa jej šmýkali na klzkom snehu, ktorý cez noc na chodníku zľadovatel, až napokon skončila na kolenách. Pravé koleno ju príšerne zabolelo aona sa rozplakala, viac však od bolesti, čo mala vsrdci, ako od tej, ktorú cítila vnohe. Snámahou sa postavila aznova len tak bezcieľne bežala, nevnímajúc okolie ani prekvapených okoloidúcich. Napokon si uvedomila, že stojí pred domom svojej sestry. Prudko zazvonila. Po pár sekundách jej prišla Zuzana otvoriť. Keď zbadala jej tvár aslzy, ktoré jej pomaly zamŕzali na tvári, len mlčky otvorila náručie aLucia jej tam vkĺzla. Zuzana ju nežne odviedla do domu, posadila ju vkuchyni za stôl, spravila jej teplý čaj avmiešala doň bohatú dávku medu. To všetko robila mlčky, bez jedinej všetečnej otázky. Potom si pritiahla stoličku asadla si do Luciinej blízkosti. Uprela na ňu spýtavý, no nie naliehavý pohľad.

„Peter má rakovinu,“ povedala Lucia jednoducho už bez sĺz. Nastalo dlhé ticho, prerušované len hlasným tikaním hodín vZuzaninej kuchyni. Zrazu sa Zuzana nečakane rozplakala. Vzlykala ako malé dieťa s tvárou schovanou v dlaniach. Lucia na ňu prekvapene pozerala, ruky spustené pri tele a v tvári nechápavý, ba priam zdesený výraz. Vôbec nečakala od sestry takúto reakciu, úplne ju šokovalo, že jej staršia, vždy rozvážnejšia a pragmatickejšia sestra roní slzy nad tragédiou jej rodiny. Hoci si so Zuzanou boli veľmi blízke a boli si navzájom dôverníčkami, bola skôr zvyknutá, že jej Zuzana pomáha s chladnou hlavou rozvážne hľadať riešenia problémov. Je pravda, že s takýmto vážnym problémom sa nikdy predtým nestretli, no aj tak bola reakcia jej sestry nezvyčajná. Lucia sa teda zmätene k nej naklonila a neobratne ju objala. Zrazu vzlyky, ktoré prudko otriasali Zuzaniným telom prešli do hysterického smiechu. To už Luciu úplne vykoľajilo. Odtiahla sa od sestry a s výčitkou v tvári na ňu pozrela. Zuzana, hoci nezvihla hlavu, vycítila sestrin pohľad.

„Viem, správam sa ako úplná krava,” namáhavo vyrážala zo seba. „Prídeš sa mi vyžalovať a miesto toho, aby som ťa utešila, rozrevem sa a ty musíš utešovať mňa.“

„Aten smiech?“ dožadovala sa vysvetlenia Lucia.

„Musela som sa rozosmiať nad absurdnosťou tejto situácie. Keď si ma začala utešovať, uvedomila som si, že by to malo byť naopak. Asi mi preskočilo,“ vysvetľovala Zuzana. Keď si Lucia uvedomila význam jej slov, zrazu sa nečakane rozosmiala aj ona. Smiali sa ako bláznivé apritom im zočí tiekli slzy. Lucia cítila, ako znej zrazu uniká všetok strach, bolesť, napätie abeznádej azaplavuje ju hlboká viera, že všetko sa dobre skončí.

„Zuzi, na niečo to predsa len bolo dobré,“ zhodnotila, „cítim sa oveľa lepšie, depresia je preč.“

„A ešte na niečo bol ten môj záchvat dobrý,“ poznamenala jej sestra. „Vyskúšala si si to, čo budeš robiť najbližšie obdobie.“

„Nerozumiem?!“

„Peter aj deti budú určite často potrebovať tvoje utešujúce náručie. Budeš musieť byť silná. Veľmi silná.“

„Viem,“ odvetila jednoducho Lucia aodpila si zchladnúceho čaju. Potom už len sedeli, popíjali čaj arozprávali sa okaždodenných starostiach aradostiach, akoby nič iné ani neexistovalo.

2. kapitola

„Vyzerám príšerne,“ zamumlala uprene sledujúc svoje prsty na nohách.

„Ste najkrajšia žena, akú som kedy videl,“ ozval sa hlas vedľa nej. Zuzana zdvihla oči aočakávala pobavený mladíkov pohľad. To, čo však uvidela vjeho očiach, ju prekvapilo. Na tvári mal úplne vážny výraz. Pozeral na ňu snaširoko roztvorenými očami, plnými obdivu.

„Nemali by ste žartovať na úkor zmoknutej, zranenej ženy, ktorá ešte ktomu všetkému nestihla svoj vlak,“ pokúsila sa Zuzana oveselý, odľahčený tón.

„O ženskej kráse sa nežartuje,“ odvetil ešte stále vážne. „A to, že ste vlak nestihli, je určite osud. Aoostatné sa rád postarám, koleno vám hneď ošetrím ašaty vám uschnú pri káve, alebo čaji vstaničnej reštaurácii, kým vám pôjde ďalší vlak.“

„Zdá sa mi, že ste na počkanie vyriešili všetky moje problémy,“ zasmiala sa Zuzana pobavene na jeho mladíckom entuziazme.

„Mám rada tureckú.“

3. kapitola

4. kapitola