Daniela Kapitáňová

Nech to zostane v rodine!

 (Ukážka)

Elektronická kniha

Title: Nech to zostane v rodine!
ISBN 80-89129-70-6 (slovak edition)

Copyright © Daniela Kapitáňová, MMV
Cover © Dita Csütörtökyová, MMV
Publisher © Koloman Kertész Bagala & literarnyklub s.r.o., MMXII
First edition.

All rights reserved.

Začiatok

„Súčasné zločiny,“ povedal súkromný detektív Oto Župan, „sa dajú zhrnúť do jednej vety: ,Aj ja chcem! Aj ja chcem byť mocným, obdivovaným, milovaným. Aj ja chcem!‘„ Oto Župan urobil krátku pauzu, ukazovákom zamieril na mňa a a dramaticky sa opýtal:

„A kto to zapríčinil?“

Ani som nestihla pokrčiť plecami, keď cvrngol prstami do listu, čo pred ním ležal, a odpovedal si:

„Naše chrabré médiá, na čele so súkromnými televíziami. Najprv stvoria z nuly celebritu, a keď sa im zunuje, prídu s bombastickým odhalením, že celebrita je v skutočnosti nula. A divák si odpľuje: zase ďalší lump, čo podvádza a vyvádza, pričom si veľkopansky žije! Odo mňa sa však vyžaduje, aby som žil poctivo a za trest zato skromne?! Aj ja chcem! Na čo zoberie revolver a vylúpi prvú poštu, na ktorú natrafí. Alebo znásilní susedkinu dcéru, poprípade syna. A viete, milá Gerda, čo je na tom najhoršie?“

Básnická otázka, ako vždy. Na odpoveď vôbec nečakal.

„Najhoršie na tom je, že ak všemocná ruka televízie vytiahne z diváckeho stáda hociktorý kus, tak ten namiesto toho, aby si sadol na ľadovú kryhu a dobrovoľne zamrzol, sa celý stoporí z predstavy, že sa z neho stane celebrita. Ktorá — ako vieme — vydrží pár dní a potom sa príde na to, že je to ďalšia bezvýznamná nula. Snáď si nemyslia, že som nejaký esbéeskár, čo im bude strážiť káble, preboha!“ Dopovedal bez akejkoľvek zmeny intonácie a nalial si frankovku, čiže monológ sa skončil. Sadla som si k počítaču napísať odpoveď TV MAXIMA. Škoda, že sme si na tú kryhu nesadli doslova, keď si všemocná ruka televízie vybrala jeho. Aj to by bolo lepšie než počúvanie rétorických prostných cvičení, ako hovorieval profesor Kabát o Otovi Županovi. Spomenula som si na Šatniarov a prišlo mi ľúto, že tam nie som. Vzdychla som si. Župan vzhliadol a povedal:

„Nemusíte byť priveľmi zdvorilá. Keď to dokončíte, vyhľadajte mi, prosím, čo najviac informácií o mongolskom písme.“

Mongolské písmo, bože dobrý! A profesor Kabát si myslel, že sa tu stretnem so skutočným životom. Lenže Župan rozhoduje o tom, čo, kedy, prečo a ako mám robiť.

Oto Župan ma totiž vyhral v kartách.

Bolo to tak: Pred niekoľkými rokmi som vyštudovala latinčinu. Kedysi som sa vídavala v snoch, ako objavujem zvitky zažltnutých dokumentov, ktoré zmenia pohľad na ľudstvo a dejiny, na čo ma bude mávajúci dav zasypávať konfetami. Keď som si však hľadala prácu, prišla som na to, že sny sú sny a realita je realita. Striedanie mojich zamestnaní malo jedno železné pravidlo: s každou ďalšou prácou rástla vzdialenosť od latinčiny a klesal plat. Nakoniec som sa ocitla — skoro doslova — na ulici: bola som vábničkou, čo mala zastavovať okoloidúcich a dôverne sa pýtať, či si nechcú dať zmerať množstvo tuku, a následne odporučiť nejaký pokútny prípravok na chudnutie. Tak vtedy som si povedala: stačí, končím a že dávam svojmu osudu 24 hodín, aby sa o mňa konečne postaral. Ako dôkaz, že to myslím vážne, roztrhala som reklamné plagátiky na drobné kúsočky, vyšla som na Starý most a hodila ich do Dunaja. Ako padali, vzdialene pripomenuli konfety, čo som si kedysi vysnila.

Neviem, ako to funguje, ale osud odpovedal ešte skôr, než posledné útržky dopadli do vody, pretože som v tej chvíli zbadala, že na mňa kýva moja profesorka ešte z vysokej. Zmienila sa, že akýsi jej známy hľadá latinčinára, čo nie je nikde viazaný. Poprosila som ju, aby chvíľu počkala, vybrala som z tašky fixku a urobila som na zábradlí mosta značku Z. Z ako zázrak. Stále je tam. Ak idete po pravej strane z mesta do Petržalky, asi sto metrov od úpätia mostu.

Ešte v ten deň sme sa spolu vybrali do Dúbravky za mojím nádejným zamestnávateľom. Bol ním historik profesor Kabát, ktorý k svojim Dejinám aristokratickej Bratislavy potreboval prekladateľa a zároveň niekoho, kto by sa mu staral o domácnosť. Dostala by som plat a k dispozícii celé poschodie vily. Hovorím. Z ako zázrak. Keď sme sa dohodli, profesor Kabát sa ma láskavo spýtal:

„A, dieťa moje, nebude vám tu smutno za všetkým tým ruchom tam von?“ Áno. Najmä za tým, že sa nebudem môcť dôverne pýtať okoloidúcich, či si nechcú dať zmerať množstvo tuku.

Po tých privátoch, podnájmoch a prenájmoch bol rok u profesora Kabáta Rokom pokoja. Za horami, za dolami som mala síce svoju teoretickú polovičku domu po rodičoch, ale roky v ňom bývala moja sestra s rodinou — otupená sestra s tupým manželom a nabrúsenými detičkami. Tupý manžel sedel celý život pred televízorom, pil pivo a lúskal tekvicové semiačka. Vylúskal ich toľko, až som čakala, že sa sestre narodia tekvičky ako na Halloween. (Keď tak nad tým uvažujem, ktovie, či by nedopadli lepšie, keby sa podali viac na tekvice než na otca. Ale to len na okraj.)

Profesor Kabát bol vdovcom a žil utiahnuto vo svojom vlastnom svete, vo vlastnej aristokratickej Bratislave. Jedinou výnimkou z uzavretosti boli stretnutia Šatniarov. Prvý piatok v mesiaci sa u neho schádzala kartárska spoločnosť, a kto sa chcel stať jej členom, musel splniť exkluzívnu podmienku: mať meno ako kus šatstva. Kedysi ju založil profesor Kabát a patrili do nej advokát Kožuch, policajný kapitán Bunda a súkromný detektív Župan. Toto boli Šatniari-zakladatelia, ostatní prichádzali, odchádzali. Niektorí navždy.

Dovolili mi, aby som sa tých piatkov zúčastnila, pretože, ako hovorili, moje meno a krása ma na to oprávňujú (volám sa Krajčírová a moja krása je rovnako mimoriadna ako moje meno). Starých pánov som mala veľmi rada, aj keď práve v prípade Ota Župana nie je starý pán vhodné označenie. Nanajvýš by mi mohol byť otcom, a to by ma musel počať okolo prvej tanečnej. A jeho som si vlastne obľúbila najmenej, pre hlúpy zvyk ukazovať na mňa prstom a pri tom klásť básnické otázky.

Šatniari hrávali žolíky zanietene, pokrikovali na seba, ba zachádzali až k fyzickým vyhrážkam, čo bola, samozrejme, iba napínavá hra malých veľkých chlapcov, ktorí nehrali o peniaze, ale o udalosti. Pred partiou každý oznámil, čo v prípade výhry žiada, napríklad: vyčistiť rínu či vybaviť prepis auta (často spomínali, ako si Župan vyhradil vidieť pitvu a ako celé mesiace za tým nesmel nik v jeho prítomnosti vysloviť slovo rebierka).

Jeden piatok Župan ohlásil, že hrá o asistentku Gerdu na šesť mesiacov. Kým sa profesor stihol ozvať, vyhŕkla som, že áno, súhlasím a začal sa mi valiť kameň zo srdca. Profesor Kabát ma u seba držal už jedine z charity, prácu sme dávno skončili a ten láskavý starý pán nemal srdce ma poslať preč: dával mi roboty, ktoré neboli nikomu na nič.

Takže keď som sa stala stávkou a o desať minút aj výhrou, situácia sa zase na čas vyriešila a pol roka nehrozilo dôverné meranie tuku. Profesor Kabát bedákal, akoby ma predal do juhoamerického nevestinca, zaprisahal ma, aby som takú do pekla volajúcu hlúposť nebrala vážne a zostala u neho, na čo sa Oto Župan zatváril mrazivo a povedal:

„Prehral si.“

Profesor Kabát sa obrátil na advokáta Kožucha, ale ten len potvrdil, že Oto Župan koná v súlade so zvykovým právom Šatniarov, a pretože s tým súhlasím ja, nevidí dôvod na odvolacie konanie. Možno robil Oto Župan v skutočnosti láskavosť profesorovi. A možno len chcel mať každý deň navarené.

„Azda je to tak aj lepšie,“ povedal profesor Kabát, keď som od neho odchádzala, „tu ste boli úplne odlúčená od sveta. U Župana sa aspoň stretnete so skutočným životom. Ale dávajte si veľký pozor, dieťa moje, veľký pozor!“

Tak som sa zbalila a vybrala do trojizbového bytu na Klobučníckej ulici za Starou tržnicou. „Od Kabáta k Županovi,“ hovorila som si, „nabudúce Pyžama.“

Oto Župan bol o trochu starší, vyšší a ťažší ako priemer. V trojuholníkovej tvári mal dlhý úzky nos a ospalé čierne oči. Takéto tváre mi otec kreslieval na šarkanov. Fascinujúci bol Županov hlas, výnimočne hlboký s pokojnou intonáciou, ktorá sa však z ničoho nič preťala a hlas mu zoskočil, ak je to vôbec možné, ešte o oktávu nižšie, chvíľu tam pobudol a krkolomným (presnejšie: hrdlolomným) výskokom sa vrátil nazad. Dodávalo to tomu, čo hovoril, priam pekelnú intenzitu.

Nosil iba roláky a dlho som si to vysvetľovala tak, že pokiaľ ide o oblečenie, zostal kdesi v sedemdesiatych rokoch svojej mladosti, až kým som neuvidela dramatickú jazvu, ťahajúcu sa od ľavého ucha ku kľúčnej kosti. Keď zbadal môj úžas, zasmial sa:

„Hral som sa na Indiánov.“ Nič rozumné som z neho nedostala. A vôbec, nič rozumné sa z neho nedalo dostať o hocičom, čo sa týkalo jeho osobného života. Nie že by neodpovedal, ak sa to za odpoveď dá považovať. Napríklad o svojom pôvode mi povedal, že je z jednej vetvy nelegitímnym potomkom džajpurského maharadžu Džaha Singha II. a francúzskej misionárky a z druhej legitímnym potomkom Illésházyovcov, dedičných županov Liptova. Nuž, keď myslí...

Po prvých týždňoch u Župana som nadobudla pocit, že hlavnou náplňou jeho práce je odrádzať klientov. Tretinu prípadov rovno poslal polícii, tretinu právnikom a tých, čo ostali, si pozorne vypočul, položil zopár otázok a potom vysvetlil klientovi, že ak bude naliehať na zistení pravdy, minie zbytočne veľa peňazí, dozvie sa veľa nepekných vecí na svojich blížnych, čím stratí väčšinu istôt, „ba možno“, Župan zamieril ukazovákom na popleteného klienta, „sa vám zrúti celý svet. Šťastie nie je vždy v obnaženej pravde, niekedy je ho viac v zahalenej lži.“ Po oboznámení klienta s výškou honoráru väčšina ochotne súhlasila, že sa vzdáva obnaženej pravdy v prospech zahalenej lži.

Jedinou „odbornejšou“ prácou u Župana bolo písanie podrobných správ o každom odmietnutom prípade. Okrem toho, keď ho niečo zaujalo, povinne som sa tomu musela venovať ja, pretože mal skutočne fenomenálnu pamäť a tvrdil, že ak sa chce dozvedieť jednu jedinú informáciu, musí sa prehrýzť desiatkami strán, ktoré mu zbytočne zaťažujú myseľ. Tak som sa učila pravidlá jazdectva, zisťovala zloženie Snemovne lordov v Londýne a teraz mongolské písmo. Ale ako hovorím: boli to jeho peniaze a vonku bola jeseň, pofukovalo a dnu bolo teplo.

Otvorila som list, na ktorý som mala odpovedať. Stálo v ňom:

Súkromná televízna spoločnosť MAXIMA

Veľavážený pán Oto Župan!
Súkromná televízna spoločnosť MAXIMA sa na Vás obracia s návrhom na spoluprácu pri príprave programu reality show Nech to zostane v rodine! do pozície bezpečnostného konzultanta. Ide o jedinečný projekt našej televízie, a preto by sme radi vopred eliminovali prípadné bezpečnostné riziká.

V najbližších dňoch sa s Vami skontaktuje produkcia programu, aby sme sa mohli, pokiaľ možno čím skôr, dohodnúť na konkrétnej podobe spolupráce.
V úcte
Ivanka Pradiarová
Programová riaditeľka TV MAXIMA

Ďalej boli e-mailové adresy, telefónne a faxové čísla, bankový účet (tak do toho by som sa rada pozrela) a cez štvrť strany podpis tyrkysovým perom. Ten list dával Županovi za pravdu: ak sa programová riaditeľka podpisuje namiesto Ivana Ivanka podpisom rozlohy štátneho vyznamenania, navyše tyrkysovým atramentom, asi by človek nemal brať vážne celú MAXIMU.

Tak som odpovedala a nebola som priveľmi zdvorilá.

Prvé pokračovanie

Predsa len som čakala, že sa z TV MAXIMA ozvú a budú naliehať. Ale nik sa neozval a nik nenaliehal. Možno im Župan nebol dosť jedinečný.

Na tretí deň, presnejšie večer, však prišla delegácia, bez ohlásenia a rovno na Klobučnícku. Delegácia bol pár — žena a muž, hoci priliehavejšie by bolo povedať dáma a pán. Správali sa s tou vzdušnou ľahkosťou ľudí, ktorí by už nedokázali urobiť faux pas, ani keby chceli. Boli asi v Županovom veku, obaja distingvovaní, decentní, príjemní. Spoločensky naolejovaní. Ozval sa muž:

„Prajem dobrý deň. Sme z televízie MAXIMA, a ak by to bolo možné, radi by sme sa rozprávali s pánom Županom.“

Voviedla som ich do obývačky (Župan ju nazýval pracovňa, hoci priliehavejší názov by bol leňošňa), a keď ich Župan zbadal, vstal z kresla, neveriacky pokrútil hlavou a zvolal:

„Panebože, Maco Galejník!“

„Panebože, Otík Župan!“ zakontroval distingvovaný pán a padli si do náručia. Bolo to ako z filmu a zároveň to bolo skutočné. Nečudo. Pokiaľ viem, Maco Galejník je najznámejší slovenský režisér.

Akurát som netušila, že sa so Županom poznajú. Ale prečo by som to aj mala tušiť!

„Rád by som vás zoznámil,“ povedal Maco (Michal? Martin? Marián? nedokázala som si spomenúť) Galejník a roztiahol ruky. Jednou ukazoval na paniu, s ktorou prišiel a ktorá sa usmievala a prikyvovala, druhou na Župana. Akoby ich chcel naraz objať. Alebo akoby ich chcel držať oddelených.

„Oto Župan — moja manželka — Bela.“ Podali si ruky.

„Manžel o vás často a rád rozpráva,“ povedala a ja som si uvedomila, že Bela Galejníková je pre zmenu najznámejšia scenáristka na Slovensku. Jej manžel sa obrátil na mňa. „Dcéra?“

„Nie, moja asistentka, Gerda Krajčírová,“ predstavil ma Oto Župan.

Gerda Krajčírová, najneznámejšia asistentka na Slovensku, pomyslela som si.

Galejník vybral z tašky (nemal kožený kufrík — bod k dobru) fľašu whisky. „Vypijeme si?“

Župan sa zatváril, akoby sa priznával k nejakej odpornej neresti: „Len ak tu nie ste pracovne. Pri práci nepijem.“

Galejník si vzdychol.

„Obávam sa, že pracovne.“

Teraz si vzdychol Župan. Whisky vyzerala vskutku príťažlivo.

Posadali sme si. Ticho, ktoré nastalo, nebolo ani napäté, ani trápne, bolo iba tichom. Obzrela som si ich. Maco Galejník skutočne vyzeral ako maco, no tie vrstvy na sebe niesol so sebavedomím hodným manekýnky na móle. Bol vysoký práve na basketbalistu a mal široké ramená, do ktorých, predpokladám, by sa celkom rado schúlilo nemálo začínajúcich či končiacich herečiek. Bol takzvane „nedbanlivo“ zarastený, čo v praxi znamená, že denne strávil pred zrkadlom viac času, ako keby sa holil; prešedivené vlasy boli ostrihané na ježka. Mal čierne nohavice, čiernu košeľu, čierny opasok a čierne ľahké sako. Bela Galejníková bola jeho štíhlym blond opakom. Oblečené mala džínsy a džínsovú bundu pieskovej farby, svetlohnedú košeľu, upnutú až ku krku, a ľahké členkové čižmičky presne tej istej farby. A samozrejme, kabelku presne tej istej farby. Pravá dáma nepočúva výkriky módy, ale dbá na jej šepot. Vlasy mala ostrihané nakrátko a bolo v nich za sadu farebných tónov. Ak by boli hudobné, znela by ako organ. Začal Maco Galejník:

„Dostali sme tvoj list.“

„Môj?“ Oto Župan zazrel na mňa, akoby som v jeho mene rozposielala listy a nedajbože žiadala o autogramy.

„Tvoj. Čo si písal do MAXIMY.“ S ľahkou iróniou zacitoval: „Prácami tohto druhu sa nezaoberám a obávam sa, že ani nemám dôvod, aby som sa nimi zaoberal. S úctou Oto Župan.“

„Ty si z MAXIMY?!“ Ten tón obviňoval Galejníka z niečoho krajne odporného. Maco Galejník sa rozosmial. Vlastne rozburácal. Cez smiech sa mu podarilo povedať:

„Ale inak som čistotný a milujem svoju vlasť.“

Pani Galejníková nevyzerala, že by bola natoľko veselá ako jej manžel. Zdvihla ruku. Bolo to gesto úspešnej ženy, zvyknutej, že jej stačí nepatrný pohyb a šum stíchne. Aj teraz stíchol.

„Pán Župan,“ artikulovala hrozivo precízne, „dovolíte, aby som vám vysvetlila, o čo ide?“

Župan veľkoryso prikývol. (To znamená, že položí niekoľko otázok a skončí pri ponaučení o obnaženej pravde, alebo skôr o zodpovednosti našich chrabrých médií za vzrastajúcu zločinnosť.) Pri pohľade na dokonalú pani scenáristku som pocítila závan (dva závany) škodoradostnosti. Kratučko sa zasmiala. Dalo by sa povedať, že v jej smiechu zahlaholili zvončeky. Alebo to znelo zvonenie do prvého kola v ringu.

„Televízia MAXIMA,“ začala, „pripravuje výnimočný projekt. Patrí do kategórie reality show, lenže — na rozdiel od toho, čo ponúkajú ostatné televízie — je to náš vlastný pôvodný produkt. Bude to naša licencia. Sme schopní pripraviť jedinečnú reláciu, ktorú budeme môcť my ponúkať svetu, nie naopak. Pokiaľ sme zistili, naša myšlienka je svetový unikát.“

Ešte nepoužila výraz super a skvelý, inak tam bolo všetko. Župan vážne prikyvoval a ja som vedela, že už vychutnáva, ako sa ich aj so svetovým unikátom zbaví.

„Všetko máme pripravené. V tom programe sú veľké peniaze a bude ich oveľa, oveľa viac. Naše právne oddelenie pripravovalo zmluvy, keď sa vyskytli pochybnosti.“

Oprela sa o operadlo fotela a pokračovala o čosi prirodzenejšie.

„Naša... ehm... programová riaditeľka sa dozvedela, že kdesi v Mexiku...“

Galejník ju opravil.

„V Brazílii.“

Bela Galejníková sa na neho ani nepozrela. Jemne si prešla hornými zubami po spodnej pere; azda sa chcela presvedčiť, že v prípade potreby bude mať kam zahryznúť.

„Že kdesi sa pri nakrúcaní podobnej relácie stalo nešťastie. Jedna z účinkujúcich stratila nervy a zaútočila na svoju sestru. Kým ich oddelili, roztrhla jej nos. Televíziu to stálo státisícové odškodné.“

„Predstavte si,“ zaburácal Galejník, „strčila jej prsty do nosných dierok a obe roztrhla... ešteže nemám sestru!“

Ja mám, pomyslela som si.

Bela Galejníková pokračovala:

„Nemusím hádam zdôrazňovať, že naša televízia sa usiluje vyhnúť akémukoľvek incidentu...“ Jej manžel ju prerušil:

„Naša televízia sa usiluje vyhnúť akejkoľvek zodpovednosti.“

Pozreli sa na seba. Bol to taký obyčajný manželský pohľad. Ale nerada by som žila medzi takýmito obyčajnými pohľadmi. Galejníková vydýchla:

„Asi áno. Preto sú ochotní zaplatiť akúkoľvek sumu, aby ste vypracovali rozbor bezpečnostných rizík počas nakrúcania.“

„Nie.“

Župan nepovedal nič iné, len toto jediné slovko. Ovzdušie citeľne hustlo. Ozval sa Galejník:

„A teraz dovoľ, aby som ti to vysvetlil ja.“

Župan znova veľkoryso privolil.

„Toto je predovšetkým naša akcia, Belina a moja. Bela je hlavnou redaktorkou programu a ja ho budem režírovať. Dali sme do toho pol roka roboty a ver mi, nešpárali sme sa v nose. Dostali sme poriadny balík peňazí a my im odovzdáme poriadnu robotu. Šéfom je jedno, čo sme vymysleli, im ide o to, aby sa uzatvorili zmluvy, ktoré ich ochránia pred nepríjemnosťami. Preto potrebuje právne oddelenie podklady o bezpečnostných rizikách. Tvojou úlohou by nebolo dávať pozor, aby si naši účinkujúci neroztrhli nosy alebo zadky, ale povedať, že hrozí riziko, že si môžu tie nosy alebo zadky roztrhnúť.“

Župan sa ani nepohol.

„Nie. Prácami tohto druhu sa nezaoberám a obávam sa, že ani nemám dôvod sa zaoberať.“

Bela Galejníková sa zase zasmiala, gong oznámil druhé kolo, a spýtala sa s potlačovanou mrzutosťou:

„Prečo nie?“

„Nie je to práca pre súkromného detektíva. Nájdite si šikovného právnika a v zmluve budete mať aj to, v akom poradí sa má chodiť na záchod. Bohužiaľ, nie.“

„Máte pravdu,“ prikývla, „máte pravdu. To by bola skutočne práca pre šikovného právnika. Lenže...“

Obrátila sa ku mne:

„Mohla by som, prosím, dostať šálku kávy?“

Vstala som a Bela Galejníková sa na mňa vďačne usmiala. „Ak by som mohla poprosiť, radšej silnú.“

To bolo vôbec po prvýkrát, čo dala najavo, že si všimla moju prítomnosť. Pani kňažná zacengala na služobníctvo a ráčila si zaželať občerstvenie.

„Prepáčte, že otravujem,“ ospravedlnila sa zrazu.

Až som sa zahanbila za predošlé myšlienky. Neviem, o čom sa rozprávali, kým som bola v kuchyni, ale nezdalo sa mi, že by pokročili. Naservírovala som kávu a Bela Galejníková ju do seba vliala, akoby mala azbestové hrdlo. Uvážlivo pokračovala:

„Je tu niečo, na čo sú všetci právnici prikrátki. Asi budem musieť začať od začiatku.“ Zahľadela sa kamsi doďaleka, či presnejšie niekde medzi knižnicu a okno, a začala:

„Náš projekt má názov Nech to zostane v rodine! Zatiaľ sme naplánovali pilotný diel plus šesť pokračovaní. Pilotný diel, to je ten najšťavnatejší kúsok, podávaný vopred. Musí presvedčiť, jednoducho musí. Hovorí sa tomu: prvý rozráža dvere. Princíp našej reality show je jednoduchý: ukážeme skutočnú existujúcu rodinu, nič konfekčne upravované, ktorá hlboko v sebe skrýva nejaké zlovestné temné tajomstvo. Ľudí, ktorí žijú roky popri sebe a pritom sa buď nemajú radi, alebo sa rovno nenávidia, rodinu, kde má každý dôvod neznášať ostatných. Túto rodinu takpovediac ,zavrieme‘ v ohraničenom priestore. Ide o to, aby sa roky potláčané emócie vyplavili na povrch a aby sa — ak je to možné — objavila pravda.“

„Tak?“ spýtal sa Oto Župan a hlas mu zoskočil do pekelnej hĺbky. Nič priateľské sa mu v tvári nezračilo.

„Tá rodina,“ poponáhľala sa Bela Galejníková, „o tom, samozrejme vie. Nie sú to žiadne šarlatánske psychoanalýzy. Dôkladne a bez zahmlievania boli oboznámení s tým, čo ich čaká a čo sa od nich chce. Všetci súhlasili.“ Prekvapene zopakovala: „Všetci súhlasili.“ Galejník si odkašľal. Jeho manželka zase zdvihla ruku v onom veliteľskom geste.

„Dovoľ, aby som to dokončila ja. Táto show, samozrejme, nemá konkrétny scenár pre zúčastnených. To znamená, že nik nedostane žiadny text, žiadny návod, ako reagovať. Lenže, rovnako samozrejme, my musíme vedieť, čo budú robiť, ako budú oblečení, aké podnety im dať, čo budú jesť, kde bude stôl, čo na ňom bude a podobne. Oni nemusia vedieť, čo budú robiť, ale my to musíme aspoň tušiť, aby sme boli pripravení. Lenže aby sme vedeli, na čo sa máme chystať, musíme vedieť čo sa v tej rodine stalo v skutočnosti. Až potom pochopíme tie naozaj hroziace riziká. Rozumiete?“

Župan prikývol. Pekelným hlasom povedal:

„V tej rodine sa vyskytla nejaká smrť, a to je to zlovestné temné tajomstvo, o ktorom ste hovorili, však? A vy chcete, aby som vopred zistil, čo, ako a prečo sa v skutočnosti stalo. Nie však preto, aby ste odstraňovali riziká! Ak by hrozilo, že bude klesať sledovanosť, trošku ich vzpružíte presne cielenou poznámkou. Nie, ďakujem, neprosím.“

Galejník si nešťastne vzdychol. Bela sa na neho dívala, akoby zabudol reagovať na narážku. Ticho teraz bolo napäté a trápne.

„Otík môj,“ povedal smutne Galejník, „nikdy by som si nepomyslel, že zo mňa bude taký kanál, čo pripomína bývalé zásluhy. Ale kedysi — bude to už štvrť storočia — si mi povedal, že kedykoľvek ťa budem potrebovať, prídeš. Nuž, potrebujem ťa.“

Na zlomok sekundy prestal Župan dýchať, no vzápätí zvolal:

„Som obyčajný drúk, že si mi to musel pripomenúť! Lebo ľahko je byť senilným, keď je človek senilný.“ A zasmial sa. Obaja sa zasmiali. Takmer úprimne.

„Galejník z galejí zachránil,“ obrátil sa Župan na mňa, „tak som hovorieval na vojenčine. Niekedy vám porozprávam, ako k tomu došlo. Nie,“ opravil sa, „porozprávam vám o tom teraz.“

Manželia Galejníkovci sa na Župana svorne nedívali. Ani som sa im nedivila.

„Na vojenčine,“ hovoril Oto Župan, „platil jediný rozkaz: prežiť! a na to bolo nutné sa občas nadobro spiť.“ Usmial sa: „Napadá ma, ako spojenie ,nadobro sa spiť‘ presne vyjadruje náš vtedajší pocit. Stačila na to fľaša a miesto, kam sa dalo schovať. Jedného škaredého večera som sa skryl do kotolne — naše teplé miestečko — a vypil som fľašku vodky. Nebolo by na tom nič osobité, keby práve vtedy nebol prišiel na prehliadku súdruh plukovník z divízie so sovietskym hosťom, ktorý zastal pred nástenkou na chodbe a vyjadril želanie porozprávať sa so súdruhom nástenkárom.“ Župan mal zrazu v hlase vláčnosť. Bela Galejníková nedočkavo prikyvovala. Maco Galejník už hltal každé slovo. (Nie je pozoruhodné, s akým sústredením dokážu ľudia počúvať o sebe...?)

„Len čo sa Maco, s ktorým sme spolu slúžili, dozvedel o hroziacom údere, pribehol po mňa do kotolne, ale stačil letmý pohľad na súdruha nástenkára s briketou pod hlavou a vedel, že mňa neprebudí ani mobilizácia. Tak si predpisovo pozapínal uniformu a dostavil sa pred súdruha plukovníka a jeho hosťa.“ Obrátil sa na Galejníka:

„To musíš predviesť.“ Galejník sa vzpriamil oproti mne, zrazil podpätky a zareval — muselo ho byť počuť aspoň po Pasienky:

„Desiatnik absolvent Galejník. Prišiel som na váš rozkaz.“ Teraz mal aj on v očiach ten vláčny pohľad. Rozvalil sa nazad do kresla a chechtal sa:

„Ten chudák bol natoľko vyvedený z miery z toľkých decibelov, že ma len zmätene potľapkal po pleci a poslal preč.“

Potlačila som povzdych. Ženy o pôrodoch, muži o vojne. Možno si to Župan všimol, lebo na mňa ukázal prstom:

„To, čo vám pripadá ako estrádna scénka, mňa zachránilo pred prokurátorom. Vojenská basa, milá Gerda, nebola vyhliadková plavba po slnečnej lagúne, to boli skutočné galeje. Kto sa tam dostal, nemal ďaleko od veslujúcich otrokov na galérach. Ťažko dnes chápať dôležitosť takej stupídnosti ako nástenkár roty... ale ak by ma našli do bezvedomia opitého v kotolni — pred sovietskym hosťom — nebol by pardon. A viete, Gerda, čo bolo na tom dokonalé?“

Sám si odpovedal. Ako ináč?

„Dokonalé na tom bolo, že Maco bol nenapadnuteľný. Netvrdil, že on je ja, netvrdil, že je nástenkár, netvrdil vôbec nič, akurát zareval.“ Oto Župan obdivne prikývol. „Opovážlivé a bezchybné.“

Bela Galejníková sa pozrela na hodinky, vôbec nie potajomky. Bohvie, koľkokrát tú historku už počula. Županove ospalé oči sa zdali ešte ospalejšími:

„Galejník z galejí zachránil. Ale to nebolo všetko, hneď ako sa dalo, dovliekol ma na ošetrovňu. Mal som regulárnu otravu alkoholom, dámy,“ ohlásil s neskrývanou pýchou, „možno by som bol bez neho umrel.“ S Belou Galejníkovou sa nám stretli pohľady. Chlapček sa vystatoval, že mu naraz vypadli dva zuby. Obe sme sa usmiali.

„Prebral som sa po dvoch dňoch,“ hovoril Župan, „a vyslovil som onú — už citovanú vetu: Kedykoľvek ma budeš potrebovať...“ Oto Župan zdvihol ruky smerom k Bele Galejníkovej:

„Som vám k dispozícii. Zistím, čo sa v tej rodine v skutočnosti stalo, a spíšem všetky bezpečnostné riziká, ktoré z toho vyplývajú. V poriadku?“

Bela Galejníková vstala a dala mu pusu na líce.

Oto Župan mi pokynul, aby som si robila poznámky. Tak to je novota, písať o prebiehajúcom vyšetrovaní a nie o odmietnutom prípade. Obrátil sa na Galejníkovcov:

„A teraz mi povedzte všetko, čo o tej rodine so zlovestným tajomstvom viete.“

Bela Galejníková vybrala z kabelky fotku. Vyzerala, že jej poriadne odľahlo.

„Tak to sú oni.“

Podávala fotografiu ponad stôl. Oto Župan sa po ňu nahol a akoby na okamih znehybnel. Koľkokrát ma napadlo, že sa v tomto momente rozhodlo o všetkom, čo sa neskôr stalo. Tým, že obrázok vzal, otvoril Pandorinu skrinku a vypustil z nej vášeň, nenávisť, strach a smrť. Vypustil z nej zločin a vetu: Aj ja chcem!