Marek Vadas

Liečiteľ

2006

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Title: Liečiteľ
ISBN 80-89129-77-3 (slovak edition)

Copyright © Marek Vadas, MMVI
Cover © Mário Domček, MMVI
Publisher © Koloman Kertész Bagala & literarnyklub s.r.o., MMXII
First edition.

All rights reserved.

Som chlapec z knihy

Nenarodil som sa ako ostatné deti. Na našej ulici ľudia hovoria, že som na svet prišiel z knihy. Preto ani nemám matku. To celú vec vysvetľuje. Raz som sedel na dvore a pozoroval strýka, ako v tieni mangovníka fajčí fajku. Kývol na mňa, tak som sa osmelil a prisadol si. Dali sme sa do reči a vtedy mi povedal všetko. Povedal, že nemám matku ani otca a že ma sem raz privial vietor od mora spolu s ďalšími vytrhnutými stránkami kníh. Bolo to takto.

V ten deň, keď som sa v meste objavil, bola hlavná ulica zasypaná hromadami papiera. Vytrhnuté stránky kníh poletovali vzduchom, zachytávali sa v korunách stromov a zdobili ich ako čudní bezhlaví vtáci. Vzduch bol plný dymu.

Nikto ma v tom meste nepoznal a ja som blúdil úzkymi uličkami a hľadal ženu, ktorá by ma vzala do náručia. Zúfalá by pobehovala ulicami, pokiaľ by ma nezbadala, ako bezradne stojím a sledujem hluk okolo seba. Potom by zakričala moje meno a ja by som sa jej vrhol okolo krku. Hľadel som do tvárí žien a hľadal, ku ktorej by som mohol patriť. Motal som sa po vyprázdnenom trhu a sledoval horiace listy vznášajúce sa vysoko nad mojou hlavou. Vietor sa s nimi hral a fúkal do vznášajúcich sa plameňov, ktoré ich menili na ľahké čierne nič. Spálené kusy sa drobili na drobné čiastočky a štípali ma v očiach. V štvrti Akwa na obed rozhnevaní ľudia vyhnali belochov a zdemolovali ich knižnicu. Knihy aj dokumenty z kartoték vyhádzali na chodník a jednu po druhej ich trhali a pálili na starých pneumatikách.

Večer som sa ocitol pri reštaurácii Mulet. Necítil som si nohy a sedel som na kraji kanála. Vtedy na mňa zakričal strýko Mongo. Podelil sa so mnou o pečenú rybu. Aspoň tak mi o tom strýko Mongo hovoril. Bol to prvý človek, s ktorým som sa v Douale dal do reči. Povedal som mu, že v tomto meste nikoho nepoznám a hľadám svojich rodičov. Na nič som sa nepamätal a nevedel som, odkiaľ som sa tam vzal. Ani on nie, ani ni-kto na ulici, ani nikto v celej štvrti. Bol som chlapec, ktorý prišiel na svet z niektorej z tých kníh, čo vtedy poletovali vo vetre.

Strýko Mongo ma potom zaviedol k mojej budúcej tete. Sedela rozkročená nad hrncami v kuchyni reštaurácie. Čistila obrovskú barakudu. Zostal som stáť vo dverách, strýko k nej podišiel a potichu niečo zamrmlal. Vtedy spľasla rukami a zvolala: „Panenka Mária!“

Podala mi pohár s vodou a ja som ho hltavo vypil. Potom druhý, tretí a štvrtý. Bol som smädný, pretože dovtedy som vodu nikdy nepil. Bolo to po prvý raz v mojom živote a veľmi mi chutila. Opýtala sa, koľko mám rokov a ja som na ňu len nechápavo pozeral. Vzadu za policou pre hrnce mi prichystala deku. Zababušil som sa do nej a snažil sa zaspať. Dlho do noci som počúval zvuky z kuchyne. Škripot noža a vzdialený smiech opitých hostí z ulice moja nová teta prerušovala pravidelnými nadávkami v cudzom nárečí, ktorému som nerozumel ani ja, ani ryby čakajúce na pekáč. Ležali rovnako ako ja, nemo a nehybne, s očami vyvrátenými do stropu.

Ráno som precitol s pocitom, že ma niekto pozoruje. Viečka som pootvoril len nepatrne, aby som najprv nebadane preskúmal terén. Teta stála nado mnou a premeriavala si ma prázdnym pohľadom bez akéhokoľvek výrazu. Chcel som vyčkať a zodvihnúť sa, až keď odíde na dvor, ale ona tam stála ako prirastená do zeme. Trvalo to večnosť a mne už bolo treba na záchod. To určite z tej vody. Zazíval som teda a rozospato zaklipkal očami.

„U nás sa vstáva skôr, chlapče! Poď, opláchni sa a ja zatiaľ nájdem niečo dobré pod zub.“

Od toho dňa som sa volal Chlapče.

Ráno som s tetou chodieval na trh. Mal som jej pomáhať s taškami, ale nakoniec ich aj tak takmer všetky nosievala sama. Možno len dúfala, že si ma v tom dave nájde niekto známy. Niekto, kto sa do mesta dostal rovnako ako ja. Aj mňa to raz napadlo: kde sú všetci tí, ktorých som poznal predtým? O čom bola kniha, v ktorej som vystupoval? Kto boli ostatné postavy a čo sa s nimi stalo? Alebo bola tá kniha iba o mne?

Zaumienil som si, že to musím vypátrať, nech sa deje, čo sa deje. Pýtal som sa na to strýka Monga, pretože teta bola skúpa na slovo. Väčšinou iba rozkazovala, čo treba urobiť a pri mojich otázkach si iba vzdychla. Nemala na mňa čas. Po ranných nákupoch už len celý deň pobehovala po reštaurácii a pracovala dlho do noci. Spať chodievala dávno po mne, alebo možno ani vôbec nie, pretože spať som ju nikdy nevidel. A potom som ju raz aj počul, ako susedke vykladá, že celú noc ani oka nezažmúrila.

So strýkom to však bolo celkom iné. Väčšinu dňa sedel na lavičke v tieni naproti terase reštaurácie Fajčil fajku a hľadel do diaľky. Alebo sledoval hostí a usmieval sa pri útržkoch rozhovorov, ktoré k nemu vietor zaniesol.

Potom začal rozprávať. Napríklad o tom, ako na svet prichádzajú deti. Tie obyčajné sa aj rodia obyčajne. Muž miluje svoju ženu a ona mu z vďaky porodí dieťa. Tak sa narodil aj on. Žil s rodičmi celý ich život, aby ho slušne vychovali a naučili čo treba, aby im pomáhal a aby po ich smrti pokračoval v ich práci. Iné deti zasa prichádzajú ako dar od bohov a dobrých duchov. Najčastejšie vtedy, ak ženu muž miluje, ale ona je slabá a sama mu nedokáže dieťa na svet priviesť. Kúzelník požiada predkov, aby sa za ženu prihovorili u duchov a pomohli mu namiešať účinný odvar. Keď je všetko pripravené, prídu v noci k budúcej matke ženy z okolia. Tancujú a spievajú, aby dieťa privolali z ríše mŕtvych a nenarodených. Strýko mi potom spieval. Pomaly a smiešne vysokým ženským hlasom:

Vítame ťa!
Poď do nášho sveta!
Si naše dieťa. Prinesieš zeleň do listov.
Celý prales na teba čaká.
Všetci sme tu a vítame ťa.
Príď na svet živý.
Budeš kvitnúť a my budeme môcť zomrieť.
Budeme ťa počúvať a uložíme sa do zeme.
Nikdy nebudeš nešťastný.
Život je dobrý, uvidíš to.
Čakáme, kedy sa narodíš.
Nemáš sa čoho báť.
Budeme pri tebe.
Príď do nášho sveta!

Nakoniec sa rozkašľal a ja som mu zabehol do podniku po pohár palmového vína.

Nedočkavo som sledoval, ako víno po troške prevaľuje na jazyku. Najviac som predsa túžil vedieť, ako je to s takými deťmi, ako som ja.

„Ty si výnimočný, Chlapče,“ povedal. Ani on v živote nestretol veľa takých. Ľudia, ktorí prišli z kníh, sú silní, pretože dokážu prežiť osamote. Sú omnoho silnejší a múdrejší ako ostatní. Zaobídu sa aj bez matky a otca. Rýchlo nájdu dôvod, prečo sa na svete ocitli. Vedia, čo chcú a nevšímajú si hlupákov naokolo, ktorí sa im posmievajú a ubližujú im.

Pýtal som sa, odkiaľ to vedia, keď ja napríklad neviem o ničom a on mi musí všetko do najmenších podrobností vysvetľovať.

Vtedy sa na mňa strýko dlho zahľadel, akoby hľadal slová. Vyrušil ho až moskyt, čo mu pristál priamo na nose. Strhol sa a pohladkal ma po vlasoch.

„Vedia to z knihy, v ktorej sa narodili. Ak sa ako ty nepamätajú na svoj príbeh, tak ho hľadajú, pokiaľ ho nenájdu. V knihách, v novinách, na uliciach, v korunách stromov a vo vetre.“

V ten večer som si šiel ľahnúť neskoro. V kuchyni sa strýko s tetou tlmene bavili dlho do noci. Nemohol som spať a premýšľal som o svojich vrstovníkoch, ktorých stretávam v našej štvrti. Pred očami sa mi objavovali ich tváre, spotené a veselé. Nikdy neverili mojim rečiam. Vysmievali sa mi, klopkali si prstom na čelo, alebo ma ľutovali. Odpustil som im ich nevedomosť. A zaspával som šťastný.

O niekoľko dní za mnou strýko prišiel so záhadným úsmevom. Priniesol mi najlepšiu správu v mojom živote: onedlho pôjdem do školy! Také niečo mi dovtedy ani nenapadlo. Bol som rád, že som u nich mohol bývať a vedel som, že nemajú peňazí nazvyš. Nemohol som tomu uveriť. Onedlho sa naučím čítať a potom prečítam všetky knihy na svete! Nájdem svoj príbeh!

Moja učiteľka bola prekvapivo veľmi mladá, a keď šla po ulici, všetci muži sa za ňou obzerali. Myslel som si, že učitelia musia byť starší, pretože starí ľudia sú múdrejší. Ale čo už človek narobí. Ako matku by som si ju však vedel predstaviť. Horšie to bolo so spolužiakmi. Svoju hlúposť ukazovali už od prvého dňa a vždy som im bol iba na posmech.

V triede sme sa najprv navzájom predstavovali.

„No a ty sa ako voláš, chlapče?“ spýtala sa učiteľka, keď došla až k mojej poslednej lavici.

„Chlapče,“ ozval som sa možno prisilno, pyšný na svoju prvú odpoveď.

Celá trieda sa dala do rehotu. Všetci sa smiali, až sa prehýbali v páse, jačali a trieskali zošitmi o lavice, akoby ich pochytilo lesné šialenstvo.

Po vyučovaní som šiel do kabinetu, aby som sa uistil, že budem môcť chodievať do misijnej knižnice. Učiteľka prikývla a dala mi lízatko.

„A nájdem tam aj knihu o mne?“ spýtal som sa a cítil som, ako mi pritom od napätia srdce bije v spánkoch.

„Neboj sa, nájdeš tam všetko.“

Cítil som, že mám vyhrané. Ak je tam všetko, nebude problém nájsť tú správnu knihu. Aj keby to bola tá posledná. V starej knižnici pri misii Dona Bosca som potom trávil veľa času. Čakali tam na mňa police so starými knihami a zošitmi dovezenými z Francúzska, alebo možno aj zo vzdialenejších krajín. Bolo ich tam hádam aj sto. Stránky boli vlhké, plesnivé a často zlepené. Spočiatku mi to trvalo dlho, kým som sa prehrýzol cez prvé časti zošitových románov. Opatrne som v nich listoval a hľadal známe slová. Hľadal som seba. Príbeh, ktorý by mi pomohol rozpamätať sa a povedal mi pravdu o mojej minulosti.

Po škole som sa zavrel do knižnice a listoval. Postupne som prečítal takmer celú policu. A v jednej tenkej knihe som raz našiel chlapca, ktorý akoby mi z oka vypadol. Rozmýšľal presne ako ja. Šiel sám pustou krajinou a hľadal svojich rodičov. Hltal som tie stránky. Nadšene a bez dychu. Tá kniha je o mne! Našiel som boha, ktorý ma stvoril! Našiel som svoj príbeh!

Nevedel som sa dočkať chvíle, keď sa dostanem k pasáži o mojom príchode do Doualy. Čo ma tak ešte na svete čaká! Preskakoval som celé odseky. Čítal som aj potme len pri svetle neónky z obchodu odnaproti. Nakoniec som došiel na stránku, ktorá sa končila v polovici vety. Za ňou už nasledovala len reklama na obálke. Poprehadzoval som všetky zväzky, ale ďalší zošit s pokračovaním svojho príbehu som nenašiel.

Bol som z toho taký zničený, že som doma strýkovi ani neodzdravil a nešiel sa navečerať. Ale potom prišlo ráno a mne bolo zrazu lepšie. Vzal som si zo stola šišku a vybehol medzi ľudí. Hľadať svoj príbeh. Zistiť, kto som.

Budem sa pozerať

Sadnem si na skalu a budem tu celú noc. Budem sa pozerať. Mám tu zopár hlinených chalúp, z jednej strany polia s pomarančovníkmi, z druhej les s vystupujúcimi papájami, uprostred chodník k jazeru.

Keď si už raz sadnem, ťažko ma niekto z tohto miesta dostane. Veď ani nemá prečo. Nik si ma nevšimne. Budem sedieť a pozerať. Čakať a počúvať. Cupotanie mravcov, rev hyen, škrekot opíc, chrápanie starcov, hučanie vetra.

Dávno som tu nebol. Jeden by neveril, ako rýchlo vedia ľudia zabudnúť. Ešte toť nedávno, nie je to tuším ani päťdesiat období dažďov, som tu mal chalupu a troch synov. Postupne všetci odišli a náš dom rozmočila voda. Múr pri kuchyni zmizol, strecha sa prepadla. O kôlni a sýpke ani nehovorím, celé sa zosunuli a zeminu rozfúkal vietor. Teraz si tam susedia postavili hajzle, prašivci!

Ale nie o tom som chcel. Poznám mnoho ľudí, ktorí sa pravidelne vracajú na svet, aby si pokecali s rodinou. Aj ja som kedysi zvykol občas v sobotu pozvať otca, aby sa vrátil, obzrel si to tu a poradil nám, čo robiť. Vždy sme si dobre vypili. Teraz už je ďaleko a má iné povinnosti.

Synovia sú v meste. Čudnom a vzdialenom. Vrátiť sa tak späť, keď boli malí, zmlátil by som ich za to vopred, aby vedeli. Teraz nosia nažehlené háby bielych ľudí, vozia sa na kolesách, celé dni kričia a pobehávajú z miesta na miesto. Na otca si nespomenú. A načo by ma aj volali, keď sa nevedia porozprávať ani s vlastnou ženou a deťmi. Myslíte, že sa raz vrátia? Čakával som ich tu na kameni, ale už nemám plané nádeje. Veď my si to raz vydiskutujeme.

Je tma a celý svet mám len pre seba. Koruny stromov sa prehýbajú a vo svite mesiaca hádžu tiene ponášajúce sa na tie najneuveriteľnejšie bytosti. Aj preto ľudia zalezú do chalúp. Pri každom zašušťaní lesa sa strhnú a predstavujú si, ako sa duchovia schádzajú okolo osady. Zlých duchov som tu nestretol už riadne dlho. Ľudia sa však boja ako malé deti. A pritom nespravia nič, aby s nimi boli zadobre. Boja sa, že ich stihne trest. Ani im nenapadne, že by sa radšej mali báť živých. Samých seba.

Dnes je naozaj krásna noc.

Nepotrebujem nič. Stačí, aby som sa mohol pozerať.

A strašiť.

A ak niekto pred svitaním pôjde na hajzel, možno ho vezmem so sebou, na druhú stranu.

Smrť na oslave

Došiel som do mestečka, ktorého meno som už zabudol. Zmrákalo sa a to bol najlepší čas na Guinness.

V kúte izby sedela smrť a čítala noviny. Miestni jej ponúkali rôzne dobroty na pitie a jedenie, ale ona si nič nedala a len tak sedela, ako keď niekto so zatnutými zubami čaká na pomstu. Bolo to na nej vidieť, aj keď sa snažila tváriť neutrálne. Nikto z okolia nevedel, prečo sa aj smrť zúčastňuje na tejto pitke, ale každému bolo už na prvý pohľad jasné, že sem neprišla len tak pre nič za nič.

Sedeli sme v malom betónovom domci, čo bola vlastne krčma La Cocotte. Okolo petrolejovej lampy sa preháňali obrovské nočné mory, pred ktorými bolo treba rýchlo uhýbať hlavou, aby vám nevrazili do očí, no a pod tou lampou sedela aj smrť a čakala. Keď niekto šiel okolo stola nabrať si fufu alebo si naliať z demižóna palmové víno, musel sa k tým nádobám blížiť riadne veľkým oblúkom, aby sa od nej držal čo najďalej. Smrť sa tvárila, že je jej všetko jedno a títo ľudia z Doualy ju nezaujímajú. Sedela s preloženými nohami (teda iba s preloženými kosťami nôh), silne šlukovala lacné cigarety a ani raz si nezatancovala. Majiteľ krčmy vedel, že so smrťou je najlepšie byť zadobre. Ale len čo sa s ňou skúsil na chvíľu nezáväzne rozprávať, poslala ho hneď nadurdene niekam k inému stolu.

Takto sme popíjali skoro celú noc. Nadránom sa mi už zdalo, že sa smrť poberá domov. Zložila noviny a vtedy vrava logicky trocha utíchla, lebo nik nevedel, na čom je – mohla tu vysedávať možno práve kvôli nemu a čakať na vhodnú chvíľu. Smrť sa však akoby nikam nepozerala. Napravila si čapicu, s Abem sme už čakali, že vyjde do tmy a ľudia sa uvoľnia. Potom sme ale zistili, že neprišla len tak čítať noviny a fajčiť tie svoje zapáchajúce cigarety, ale že tu medzi nami má ozajstnú prácu.

Medzi tancujúcimi ľuďmi zrazu jedna mladá žena s vrkočmi začala silne dychčať, chytala sa za tie svoje výborné prsia, čo jej presvitali pod bielym tričkom, namiesto dýchania už jej potom len tak hrubo pískalo v hrdle a nakoniec vyhodila nohy do vzduchu. Chvíľu sa na zemi triasla, ale to už si ju smrť naberala na plecia. A bola to naozaj mladá baba.

Nevedeli sme, čo robiť – tá scéna každého prekvapila. Všetci doteraz verili, že smrť si to nejako rozmyslí, alebo že je tu len tak na návšteve. Nakoniec smrť v týchto končinách často chodievala do domčekov len tak si posedieť, pozerala na malé deti a potom bez všetkého odišla. Len tak chodiť a pozorovať všetkých tých prestrašených členov rodiny, to bolo jej! No každý z tých domčekov si na ňu v poslednom čase už privykol. Niektorí jej aj nosili drahé pitie, aby s ňou dobre vychádzali, a ona si naozaj niekedy aj vzala pohár a chvíľu s ľuďmi všeobecne debatovala a múdro konverzovala. Teraz v La Cocotte to však vzala vážne.

Niektoré staršie ženy začali vykrikovať a skúšali sa ešte na poslednú chvíľu so smrťou dohovoriť, akože nech si vezme radšej ich. Na tej smrti však už od začiatku večera bolo vidieť, že nebude chcieť s nikým vyjednávať. V ten večer s ňou naozaj nebolo rečí a tak Abeho neprekvapilo, keď na prosby starých ženičiek nereagovala.

Ženy s bedákaním vybehli na cestu, že ju dobehnú, ale aj keď bežali, koľko vládali, smrť sa im vzďaľovala, hoci šla len takým pohodovým vychádzkovým tempom. Tú mladú babu si načisto odniesla. Vykračovala si po cestičke do tmy a to neznáme dievča prevesené cez jej plece nám naposledy mávalo vrkočmi visiacimi z jej hojdacej hlavy.

Koniec ukážky