Andrea Rimová

KÁMASÚTRA

NAŠICH KLAMSTIEV

Copyright © Andrea Rimová 2013

Design © Motýľ design 2013

Cover photo © Dvarg /Fotky & Foto

Slovak edition © Vydavateľstvo Motýľ 2013

ISBN: 978-80-89482-79-5

Venovanie:

Venujem z lásky mojim drahým rodičom, vďaka ktorým dnes som tým, kým som.

Andrea RIMOVÁ (1985) pochádza z Medzilaboriec na východnom Slovensku. Vyštudovala odbor masmediálne štúdiá na Prešovskej univerzite. Je autorkou románov AMNESTIA NA ZRADU a NECH PRŠÍ, KEĎ PLAČEM. Svoju tretiu knihu KÁMASÚTRA NAŠICH KLAMSTIEV napísala na ostrove Cyprus, ktorý je jej srdcovou záležitosťou už niekoľko rokov. Miluje vôňu mora, potápanie, históriu a cestovanie. Verí v osud a súhlasí s tvrdením: „Niektorí ľudia cítia dážď, iní iba zmoknú“.

1.

Prebudila som sa na ukrutnú bolesť hlavy, ktorej svedkom boli len múry nemocnice. Lekár ma nadopoval akýmisi utišujúcimi prostriedkami, opýtal sa, či viem, kto som, a na otázku, čo sa vlastne stalo, mi neodpovedal. Odišiel z izby, nechal ma samu na nemocničnom lôžku v škaredej izbe a krátko na to vstúpil Artur. Mal oblečený zimný kabát a zrazu sa mi chcelo smiať.

Čo je toto za vtip? Je predsa jún. Alebo júl? Ešte včera bolo minimálne tridsať stupňov. Muselo sa mi stať niečo vážne a zimným odevom v takmer tropických horúčavách ma chce asi rozveseliť, napadlo mi.

„Sabina, vieš, kto som? Ako sa cítiš?“ podišiel k posteli a rozopol si kabát.

„Čo sú to za otázky? Jasné, že viem, kto si. Bolí ma hlava a chce sa mi spať. No vysvetli mi, prečo máš na sebe kabát, keď je leto. A kde je Dávid?“

Artur si sadol na stoličku vedľa postele a chytil ma za ruku. Jeho vystrašený výraz v tvári sa zmenil na úľavu, ktorú som si nedokázala vysvetliť. Vrásky sa mu postupne vyhladili a jeho znepokojenie zmizlo.

„Dávid je v poriadku, neboj sa. Je december. O týždeň budú Vianoce.“

Neveriacky som naňho pozrela.

Ako by mohol byť december? Je predsa začiatok júla, Dávid má prázdniny. Odveziem ho k Adelke a s Arturom pôjdeme na pár dní do kúpeľov.

„Ako to?“ vyslovila som a pomaly sa ma začal zmocňovať strach.

„Mala si nehodu. Bola si v kóme takmer pol roka. Som šťastný, že si sa vrátila. Veľmi som sa bál, že sa toho dňa nikdy nedočkám,“ rozplakal sa. Potom vstal a objal ma.

Privrela som oči a neverila vlastným ušiam.

Ja že som bola pol roka v kóme?

Prečo?

Ako to, že sa na nič nepamätám?

Objala som svojho manžela a tiež som sa rozplakala.

„Čo sa stalo? Neviem o žiadnej nehode.“

„Všetko ti poviem postupne. Len sa, prosím ťa, upokoj. Na čo si spomínaš?“

„Dávid dostal vysvedčenie, škola sa skončila. Chcela som ho v piatok odviezť k Adelke a my dvaja sme sa chystali do kúpeľov. V poslednom čase sme toho mali v práci veľa, tak sme si chceli oddýchnuť.“

„Sabina, Dávid dostal vysvedčenie vo štvrtok, tridsiateho júna. Takže si pamätáš, ako ho priniesol domov?“

Zamyslela som sa.

„Áno. Mal dobré známky, a tak sme mu sľúbili nový mobil. Upiekla som jablkový koláč. Spomínam si, ako sme sedeli v obývačke a rozprávali sa o tom, kto ho odvezie k tvojej sestre.“

„Správne,“ prikývol Artur.

„Povedal si, že máš ešte niečo v robote, a tak som navrhla, že ho v piatok po práci odveziem ja.“

„Čo bolo ďalej?“ opýtal sa a pocítila som, ako sa mu zachvela ruka, ktorou ma objímal.

Čo bolo ďalej?

Nič. Potom som sa zobudila až v nemocnici.

No ako som sa sem dostala? Prečo si nič nepamätám?

„Neviem.“

Artur ma znova objal.

„Netráp sa. Všetko bude v poriadku.“

Odtiahla som sa.

„Povieš mi, čo sa stalo?“ opýtala som sa nedočkavo.

Manžel si sadol na stoličku, stále zvierajúc moju útlu dlaň vo svojej obrovskej.

„Vo štvrtok si odišla do mesta. Potrebovala si si v lekárni kúpiť lieky na alergiu. Spomínala si aj nejaký nákup.“

Pokrútila som hlavou.

„Neskôr si zavolala, že Renáta má veľký problém. Spomínaš si na Renátu?“

V mysli sa mi zjavila moja kamarátka, a zároveň šéfka, vždy veselá kopa.

„Áno, viem, kto to je, no nespomínam si, že by som sa s ňou stretla alebo sa s ňou rozprávala.“

„S manželom sa pohádali, a tak si zbalil veci a odišiel. Nechcela ostať v noci sama, preto ti zavolala, aby si k nej prišla. Bola na tom psychicky zle.“

„Čože?! Renáta a Pavol sa rozišli?“ Neveriacky som si premerala Artura.

„Nie. Neskôr sa dali opäť dohromady. Podstatné je, že si bola vtedy v noci v ich dome.“

Pripadalo mi to zvláštne.

S Arturom sme manželia dlhé roky a nepamätám si na jedinú noc, ktorú by som strávila bez neho mimo domu. Zrejme to bol fakt výnimočný prípad. Len čo to bude možné, s Renátou sa o tom porozprávam.

„Pokračuj, prosím,“ vyzvala som ho.

„Dohodli sme sa, že Dávida predsa len v piatok odveziem k Adele ja. Mala si ma počkať doma a spolu sme mali odísť na liečebný pobyt v sobotu okolo obeda.“

Všetko mi to pripadalo ako jeden veľký nezmysel.

Na nič podobné si nespomínam. Musí to byť nedorozumenie.

Nespala som u Renáty. Nikdy!

Nebola som v kóme a nemôžu sa blížiť Vianoce!

Keď som sa pozrela smerom k oknu, videla som, že sneží.

Preboha, naozaj je zima!

„A…?“

„V piatok po práci som Dávida odviezol k Adele a vrátil som sa domov. Volal som ti, no mala si vypnutý mobil. Myslel som si, že sa ti vybila baterka, a tak som šiel k Renáte, ktorá mi povedala, že po skončení zmeny si vraj šla domov. Čakal som ťa do polnoci, neustále som sa ti pokúšal dovolať…“

„Kde som bola?“

Zneistela som. Bolo zvláštne počúvať o sebe.

„Prepadli ťa. Stalo sa to, pravdepodobne vtedy, keď si sa vracala domov. V sobotu ráno sa našlo tvoje auto zaparkované v lese. Ty si ležala niekoľko desiatok metrov ďalej,“ nadýchol sa a líca mu zrazu zvlhli.

Začala som sa chvieť. Aj mne sa oči nalievali slzami.

Tak toto nie.

„Artur, prosím ťa, pokračuj.“

Zaboril si tvár do dlaní a pokračoval roztraseným hlasom. Už som to nevydržala a rozplakala som sa.

„Musím to vedieť, drahý. Hovor!“

„Ležala si v kríkoch, v bezvedomí. Telo samá modrina a krvácajúce bodné rany. Takmer si zomrela!“

Bolo to zvláštne. Počúvala som, čo sa mi prihodilo, no mala som pocit, akoby som počúvala obsah nejakého filmu.

„Kto mi to spravil? A prečo?“ Cítila som, ako sa mi vracia silná bolesť hlavy, no musela som vedieť pravdu.

Keď Artur nereagoval, začala som kričať ako šialená: „Povedz, kto mi to spravil?!“

„Je mi to tak veľmi ľúto, Sabina,“ vzlykal. „Myslel som, že ho zabijem.“

„Takže vieš, kto to bol?!“ Po chrbte mi prebehol mráz.

Mlčky sa na mňa pozrel a prikývol.

„Tak hovor! Kto?“

V žilách mi zovrela krv. Bola len otázka času, kedy vybuchnem a prasknem.

„Si v bezpečí, lebo ho chytili. Teraz sedí vo väzení. Už bol trestaný. Pred pár rokmi vyšiel z basy. Zmizla ti peňaženka, telefón, retiazka a prstene, a možno aj iné veci. Neviem, čo všetko si mala so sebou. Vzal ti aj obrúčku.“

„Takže to bol lúpežný prepad?“

„Áno. Dokázali mu to,“ povedal už tichšie a okrem bolesti som v jeho očiach zazrela nenávisť.

„Ako?“

Sklonil hlavu, no neodpovedal.

„Artur, tak mi to povedz!“

„Bola si aj znásilnená,“ zašepkal a opäť sa mi vrhol okolo krku.

Tak to teda nie. To už je priveľa.

Určite by som si aspoň niečo pamätala, keby sa to naozaj stalo. Všetko sú to hrozné klamstvá.

Čím som svojmu manželovi ublížila, že si takto vymýšľa?

Bolesť hlavy sa stupňovala a točil sa so mnou celý svet. Nemala som silu povedať nahlas, že sa cítim zle.

2.

Hoci som bola mimo poriadne dlho, uvidieť svojho syna a manžela bol ten najkrajší pocit. V tej chvíli som zabudla na to, čo som sa dozvedela.

„Dávidko, poď sem!“ zvolala som a syn ma objal s plachým úsmevom.

„Mami!“

Pritískala som ho k sebe tak dlho, až kým nás neprerušil hlas neznámeho muža.

„Prepáčte, pani Janovská, som váš neurológ a rád by som sa s vami porozprával osamote. Bude to len chvíľka. Potom sa môžete naplno venovať svojej rodine.“

Usmiala som sa na svojich dvoch chlapov, na Renátu, rodičov, ktorí sem cestovali veľkú diaľku, aj svoju sesternicu Helenu.

„V poriadku,“ prikývla som.

Ostatní sa potichu vytratili z chladnej nemocničnej izby.

Lekár ma podrobne oboznámil s mojím zdravotným stavom. Vraj strata pamäti je v mojom prípade úplne normálna vec. Prihodilo sa mi niečo veľmi zlé a bola som v ohrození života. Môj mozog sa na to snaží podvedome zabudnúť. Vo väčšine prípadov je táto čiastočná strata pamäti dočasná a postihnutý si postupne na všetko spomenie. No nebýva to jednoduché.

„Odporúčam vám pomoc psychiatra. Pomôže vám vyrovnať sa s tým, čo sa stalo.“

Mlčky som počúvala, čo mi hovoril.

Je to lekár, asi má pravdu. No všetky spomienky sa mi postupne vrátia. A to aj bez psychiatra.

„Nemyslím si, že je nutné, aby som šla k psychiatrovi. Nie som predsa blázon, iba ma prepadli,“ povedala som.

„To nikto netvrdí. No ak sa vám vrátia spomienky, musíte byť pripravená čeliť im. Verte mi, nebude to nič príjemné,“ varoval ma a podal mi vizitku s telefónnym číslom. „Je to skvelý odborník. Vie o vás. Zavolajte mu, keď sa na to budete cítiť.“

Vzala som si kartičku, preletela som po nej očami a poďakovala som sa.

„Mohla by som byť teraz s rodinou? Podľa všetkého som pol roka neexistovala. Rada by som dohnala všetok ten stratený čas,“ zažartovala som.

Lekárovi sa moja poznámka nezdala vtipná.

Súcitne sa na mňa pozrel a povedal: „Ak budete mať dobré výsledky, o pár dní vás pustíme. Predtým vám však musíme urobiť niekoľko testov. Porozprávame sa neskôr. Zatiaľ dovidenia.“

Zdvorilo sa dotkol mojej ruky, a keď bol pri dverách, dodal: „Váš manžel chodil za vami každý deň. Nevynechal ani jednu návštevu. Vitajte späť.“

Presne taký bol Artur. Dokonalý manžel a skvelý otec.

Nefajčil, pil iba príležitostne.

Bola som si istá, že neexistuje nič, čo by nevedel o počítačoch. Boli jeho zamestnaním aj koníčkom.

Veľmi som ho milovala, hoci začiatky neboli jednoduché.

Bol pravý opak mojej prvej lásky – Kamila, ktorý ma pripravil o panenstvo, natáral mi romantické nezmysly a ja som stratila hlavu. No po niekoľkých neuveriteľne krásnych mesiacoch sa po ňom zľahla zem. Odišiel bez vysvetlenia a zo mňa bol zrazu anjel s prestreleným krídlom, neschopný lietať. Dúfala som, že sa vráti a uvidí, že nie som sliepka, ktorá naňho celý ten čas čakala.

Začala som randiť s presne opačným typom chalana – Arturom. Vysoký a štíhly, pozorný a rozvážny, nadpriemerne inteligentný, s peknými očami a úsmevom. Nikdy som sa s ním nenudila, no chýbala mu živočíšnosť, ktorá vyžarovala z každej bunky Kamilovho svalnatého tela. Moje tajné čakanie na jeho návrat sa skončilo vo chvíli, keď som otehotnela. Artur sa tešil a mne od žiaľu takmer puklo srdce. Zbabrala som to. Bola som si istá, že aj keby sa Kamil vrátil, už ma nebude nikdy chcieť.

No ako dievča z dobrej rodiny som musela poslúchnuť rodičov a aj napriek krátkej známosti som sa o pár týždňov za Artura vydala. Vedela som, že ho nebudem schopná milovať tak, ako som milovala Kamila.

Koniec ukážky