Zuska Kepplová

Buchty švabachom

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

MÔŽEŠ SA NEBÁŤ

Petra, Paríž

Paríž, Blava... samá voda

„Tak nám zbúrali plaváreň Centrál,“ povedal Petrin otec, než sa skypové spojenie zase prerušilo. Petra ešte chvíľu opakovala do mikrofónu „Si tam?“, potom si zložila headset a zaklapla laptop. Prešla sa k oknu a skontrolovala, ako jej schnú plavky. Umeline stačí moment a látka je znova suchá. O chvíľu laptop zase otvorila a zadala do Googlu kľúčové slová plavárne bratislava.

Tieto dve slová boli pre ňu kľúčové už dávno. V plavárni Centrál strávila detstvo. Keď večer zavrela oči, videla ešte chvíľu neónky a umelohmotné lišty zo stropu plavárne. Skoro ráno a celé poobedie bola naložená v chlórovej vode. Naposledy, keď prišla do Bratislavy, zašla k Centrálu. Cez odchýlený vlnitý plech plotu preliezla dovnútra areálu. Zo stien už opadala omietka a Petra si až teraz všimla, že budova je z tehál. Vždy si myslela, že je vlastne celá z umelej hmoty. Stačil by silnejší vietor, plaváreň by nadvihlo a vietor ju mohol zložiť na sídlisku v akomkoľvek postsocialistickom meste. Voľne zameniteľný hranol zhodený medzi tržnicu a Istropolis, navoňaný z jednej strany pražiarňou kávy a pivovarom Stein, z druhej Figarom. Uvedomila si, že zbúraním Centrálu sa stáva pamätníčkou. Odteraz môže otravovať mladších ľudí podrobným opisom vecí, aké boli a aké už nikdy nebudú.

Skype zadrnčal, na obrazovke sa objavilo zelené a červené slúchadlo. Náraz vetra zabuchol strešné okno a znovu začalo pršať. Plavky sa zošmykli zo šnúry do vedra a čľapli do vody. Petra ich zbadala, ale rýchlo chmatla po headsete a stlačila zelené slúchadlo: „Tatko, si tam?“ V slúchadlách bolo ticho. Voda pretekajúca stropom začala kvapkať do vedier rozostavených po izbe. Kvapkanie znelo v rôznych tóninách podľa výšky hladiny vo vedre. Petra si sadla na posteľ a počúvala ten zvuk.

Národný keksík

Raz do mesiaca si zašla na poštu po balík. Škatuľa bývala po okraj naplnená Horalkami. „Horalka je jediná poctivá sladkosť!“ tvrdila jej mama. „Žiadna takzvaná vylepšená receptúra ani 20% zadarmo a iné kapitalistické klamy!“ Petrina mama prinášala s nákupmi už dvadsať rokov rovnaké sladkosti. Spoločenské zmeny preto kritizovala slovníkom obalov, značiek, gramáže. Položila tašky na stôl, povyberala nákup, pustila si Reginu a zatiaľ čo smažila cibuľku do sklovita, kritizovala spoločenskú situáciu. Všetci sa schádzali na večeru alebo len prechádzali cez kuchyňu, a tak Petrina mama mala svoje obecenstvo. „My sme národ kuchynský!“ volala na prechádzajúcich, ktorí si brali nožnice, nazerali do tašiek alebo odjedali z hrnca. „Slováci nikdy nesedeli v salónoch, ale na šamlíčku v kuchyni!“ Petru to vždy a znova dokázalo rozosmiať. „Mamička, ty si naša Matica slovenská,“ vravel jej Petrin otec s plesnutím po zadku. Brat Michal často dodal, že majú maďarské priezvisko, takže v tom salóne asi sedeli.

Sofistikované argumenty Petrinej mame príliš nešli, ale keď vybalila starodávne keksíky, vedela svoju politickú reč ukotviť. „Aha! Prstami zacvikla obal, aby vyznačila skutočné rozmery výrobku. Takto nás klamú!“ zvolala. A na to nebolo čo povedať. Nikto sa nepostavil do opozície, všetci si posadali okolo stola a ona servírovala. Pritom hromžila na neviditeľnú ruku trhu, ktorá jej odkrádala z hrnca. „Uvaria nás ako tú žabu v hrnci! Pomaličky, postupne, však si nič nevšimneme. Ako keby sme boli sprostí! A ešte nám drzo budú každý večer hovoriť, že sa máme lepšie, len si to nechceme pripustiť!“ Michal pod stolom kopal Petru. Bál sa, že mama začne chodiť po električkách s igelitkami, hroziť päsťou a hovoriť k neurčitému spoločenstvu sprisahancov. Ako tá pani, čo sa potom vyzliekla v parku a odviezla ju sanitka. „Ak raz zmenšia Horalku alebo tam niečo zmenia, mama stratí posledný pevný bod,“ povedal Petre so smiechom.

Každý mesiac otvorila škatuľu a prezrela Horalku. Horalky jedla vždy po plávaní. Jednou rukou si fúkala vlasy, hryzúc keksík z druhej ruky. Telo reagovalo na cukor a tak po plávaní mávala najlepšiu náladu. Svet dával perfektný zmysel, voňal čistotou ako chlór, hojdal sa v rytme plieskajúcich žabiek, chutil ako roky nezmenený keks. Keď Michal odišiel do Fínska, škatule cestovali dve — jedna do Paríža, druhá do Helsínk. V maile Petre napísal: „Môj turecký kolega včera prvýkrát dostal hryza z Horalky. Povedal, že to chutí ako jeden ich tradičný turecký keksík, ale ten ich je lepší.“ „Vedel si, že bryndza po rumunsky znamená syr? Je to len slovo pre syr,“ odpísala Petra. Dohodli sa, že mame to nepovedia. Vymenili si veľa smajlíkov.

Ako karyatídy

„Chcem ti niečo povedať. Poviem ti to, lebo už odchádzaš. Nie som z Grécka, som Albánka.“ Petra odchádzala z hotela a na jej miesto prišla statná Grékyňa. Jej postava Petre pripomínala karyatídy, ženské sochy nesúce na hlave strechu chrámu. Nebola len pevne stavaná a akoby rovnomerne obliata vrstvou mäkkého tuku, zároveň bola zvnútra spevnená svalstvom. Najlepšia pracovná sila.

Petra jej ukázala, na čo je ktorý prostriedok určený. Odporučila jej nosiť gumené rukavice, aj keď z nich smrdia ruky ešte ráno, keď lámeš bagetu, aha, dala jej pričuchnúť svoje prsty. Ešte Grékyni pripomenula, že si môže brať prebytky z hotela, staré pečivo a masielka, džemy a mini medy, ale musí sa dohodnúť s ostatnými ženami. Dvíhala práve matrac, aby jej ukázala zlepšovák, ako ustlať plachtu. „Robíš nejaký šport?“ spýtala sa Grékyňa pri pohľade na Petrino napínajúce sa rameno. „Plávam. Budem teraz robiť inštruktorku plávania. Popri škole.“ Petra mala po prázdninách v hoteli dosť peňazí na školné a kurzy plávania jej zabezpečia vreckové počas školského roka. Niečo stále posielali aj rodičia. „Ja som juniorská majsterka v džude,“ povedala Grékyňa. „To je dobre, tu si udržíš kondičku,“ smiala sa Petra. „Pozri na tie africké maminy, čo tu pracujú, všetky sú jak skrine!“ Grékyňa povzbudzujúcu vetu prekrútila: „My, čo už od malička chodíme na tréningy, vieme, čo je ťažká práca, však?“ Potom sa pýtala na peniaze, mala veľa otázok o peniazoch. Akoby jej tými otázkami prezerala vačky, stískala líca a kontrolovala tuk na prstoch, či je po trojmesačnom pracovnom záťahu dostatočne silná a zachovalá.

Výťah naložený vrecami s bielizňou ich zviezol dolu do podzemia hotela. Chodbami prešli do práčovne. Petra Grékyni pripla ku kľúčom jeden od miestnosti s práčkami a sušičkami. „To je dobre, že ideš študovať,“ povedala zrazu Grékyňa. „Inak sa medzi nich nedostaneš. Keby sme im prestali slúžiť, tak im nebude mať kto uvariť, oprať a postarať sa o deti, však?“ Grékyňa jej tým záhadným oni pripomenula mamu. „Tak ja ich teda nenaučím plávať!“ zasmiala sa. Grékyni sa Petra páčila. Poháňal ju endorfín. Látka, na ktorú fungujú ľudia, čo sú stále v pohybe. Nedať si vziať náladu, to bolo tajomstvo tejto práce. Kto stratí náladu, toho vymenia. Preto úsmev. Úprimný. „Myslia si, že ich len klameme a kradneme!“ povedala Grékyňa.

Minulé leto sa u Petry zastavila kamarátka, aby pár nocí prespala. Keď odišla, pod laptopom si od nej našla dvadsaťlibrovku. Kamarátka z detstva chodila na práce do Anglicka. Vyštudovala sociálnu prácu, ale chodila na oberačky jahôd do Anglicka. Sadla na skladačku, zašla k stanici, zamkla bicykel, prikryla sedačku proti slnku a rose Tesco igelitkou. Tam presadla na Karosu, ktorá ju zaviezla na low cost let. Keď sa vracala, odomkla bicykel a šliapala domov. V to leto sa zastavila u Petry, pobehala po Paríži, oddýchla si od upršaného Londýna. Petra jej pripravila bed & breakfast, ako to Anka nazvala. Raz sa spolu opili a ona vravela, že keby všetci prisťahovalci a sezónni pracovníci prestali robiť, čo robia, a skutočne odišli tam, kam ich domáci tak často posielajú, celá tá čistá spoločnosť by sa utopila v odpadkoch. „Taký katastrofický film ešte nenatočili! Žiadna hlava Sochy slobody na chodníku! Len jedno ráno, keď všetci farební aj nefarební z východnej Európy zbalia kufre a bye-bye!“ Tá kamarátka vraj bankám neverila tak, že si vždy niesla celú niekoľkomesačnú hotovosť v batohu. Bankovky s hlavou kráľovnej natlačené v igelitke a igelitka v plátennom ruksaku. V skutočnosti banky neverili jej a nikto by jej účet nezaložil. Cestovala s hotovosťou po Európe, zo severu na juh, sama si bola trvalým príkazom.

Petra nechcela rozmýšľať ako ona. Nechcela sa hnevať, keď nakladá práčku, keď tlačí vozík s bielizňou, keď si naťahuje gumené rukavice. Ráno si od nej našla pod laptopom dvadsaťlibrovku. Za pobyt u priateľov sa neplatí, vravela si. A ona to porušila. Vytiahla z ruksaku jednu kráľovnú a zastrčila ju pod komp. Petra si pomyslela, že Anke tam na ostrovoch načisto šiblo. A potom tu bola ešte Grékyňa, usmiata a plná sily, no nedôverčivá a používajúca magické oni. S mocnými rukami a červenými lícami ako robotníčka zo socialistického pamätníka. Petra nosila vrecia, plávala a od septembra bude chodiť na univerzitu. Mala plán a to jej dávalo pocit, že sa nechce zapojiť do šomrania a obviňovania. Bude nosiť biely plášť a bude oficiálne užitočná pre spoločnosť. „Doktor sa nikdy nestratí, doktorov budú vždy všetci potrebovať,“ vravel Petrin otec. „Len ich za to nie vždy budú platiť,“ dodala Petrina mama.

„Petruška, ja sa vám mladým čudujem, že chodíte dobrovoľne takto robotovať,“ vravela jej pred odchodom do Paríža starká. „Inteligentní mladí ľudia! Aj vás chápem, že chcete mať svoje peniažky a chcete sa osamostatniť, ale za takú cenu, že utierate zadky v Rakúsku? Starý tata, ten keď musel rukami pracovať, prestal rozprávať. Doktora filozofie šupli v päťdesiatych rokoch do výroby! Prišiel každý večer domov, ľahol si na gauč a díval sa do stropu. Bez slova. Večeru som mu musela vnútiť. Chodili sme doma po špičkách, a to som bola ešte rada, že ani mňa, ani tvoju mamu nebil, lebo inde si to odniesla rodina. On bol však taký človek, že to všetko držal vnútri. Nechali ho nosiť ťažké veci a keď raz jedného z nich privalilo, tí hlupáci proletárski dali zavolať tvojho starého otca, reku, že je doktor. Ani peniaze na výplaty nevedeli spočítať a rozdeliť, lebo ľudí od financií poslali kúriť!“

Grékyňa sa spýtala, či by Petre mohla zavolať, keď bude mať nejaký problém alebo keď bude chorá. „Nikoho tu zatiaľ nepoznám.“ Petra súhlasila, aj keď si nevedela predstaviť, ako zoženie lieky bez predpisu. „Ale prečo si nevybavíš dočasné číslo na zdravotku? Budú to od teba chcieť aj tuto v práci. Bez toho ťa nezamestnajú!“ Grékyňu prijali narýchlo namiesto Petry. Sľúbila, že potrebné papiere čoskoro donesie. „Poviem ti to, lebo už odchádzaš. Nie som z Grécka, som Albánka,“ povedala Grékyňa. Žiadne papiere nemá. Skúsi to naťahovať, dokiaľ sa bude dať. A buď si ju tu nechajú načierno, alebo si zoženie nejaké grécke papiere.

Ak bude pracovať načierno, bude domov nosiť hotovosť v ruksaku ako Anka. Bude striehnuť v autobuse, v letiskovej hale, v lietadle, aby náhodou nezaspala a aby jej ruksak nezmizol. Londýn — Bratislava, Paríž — Tirana. Bez spánku. Petra rozmýšľala, ako sa zatvária colníci, keď ruksak plný peňazí prejde letiskovým röntgenom. Budú jej dávať otázky v malej miestnosti a vypisovať dlhý formulár? Budú ju očuchávať psy? Budú jej pozerať do zadku? Zabudla sa Anky spýtať, kam si peniaze po celý čas odkladala. Doma do kufra? Alebo v sejfe na stanici? Dala Albánke ďalší kľúč od skrinky na šaty a osobné veci. Plechová skrinka vyzerala ako zo šatne, kde sa prezliekajú športovkyne na tréningy. Upozornila novú zamestnankyňu, aby si tam nenechávala cennosti. Potom jej popriala veľa šťastia a silno jej stisla ruku. Albánka sa jej prevesila cez rameno a objala ju. Bolo to objatie pre šťastie s pobúchaním po chrbte, ako keď jedna hráčka strieda druhú.

Petra mala pocit, že jej je Albánka po tej ceste hore-dolu hotelom blízka. Zároveň si želala, aby jej nezavolala. Sama sebe nevedela vysvetliť, prečo si to želá. Bol to len taký pocit. Pocit, že s hotelom skončila. Ide na univerzitu a bude učiť decká plávať. Keď sa obzrela za hotelom a kývla bývalým kolegyniam fajčiacim pri služobnom vchode, znovu si spomenula na karyatídy, mocné ženské rozostavené okolo vchodu. Ahoj, decká, ja som z Grécka... prebehol jej hlavou nápev a zbavila sa ho až v hukote metra.

Besné noci

Uterák cez tvár, ešte pár nádychov a výdychov cez froté a potom cíti dopadajúcu vodu, ktorá jej viac nedovolí dýchať. Rýchlo sa párkrát pokúsi o nádych, ale voda stále padá na uterák, ten oťažieva, už sa jej nepodarí nadýchnuť. Cíti prsty na nohách, ako sa natiahnu a zamecú, potom sa trhne celá noha. Stráca kontrolu nad svalmi. Uterák bráni ďalšiemu nádychu. Už obopína tvár ako maska z bieleho tuhnúceho froté. Je to len krátky moment, počas ktorého zabudne, že je na plavárni v sprchách. Baby z plávania stoja nad ňou. Na uterákom prikrytú tvár jej lejú vodu z vedier.

Na chvíľu si spomenie, je to naozaj len malý zlomok, nie celá spomienka, že podobne sa cítila, keď spávala v byte s posteľami narazenými o seba. Ľudia na posteliach sa menili. Raz párik Američanov, ktorí sa zastavili v Paríži počas cesty po Európe. Európa pre nich znamenala Londýn, Paríž, Rím a Madrid. Chvíľku spali v parku, potom ich zavolala k nim do bytu. Potrebovali niekoho ubytovať na pár týždňov kvôli pomoci s nájmom. Ďalej Češka, čo celý deň presedela na posteli v Paríži, meste módy, a pozerala si časopisy vytlačené na lesklom papieri. Po mesiaci ochotne odišla domov a nechala voľnú posteľ. A potom všetci Natáliini muži. Mala posteľ úplne pri jej. Párkrát sa zobudila na to, že dýcha do tváre nejakému chlapíkovi ležiacemu medzi ňou a Natáliou. Inokedy sa prebrala na sen, že nemôže dýchať, hovorí čosi zo sna, potom sa strhla a posadila. V tej chvíli zabudla, čo sa jej snívalo, cítila len búchajúce srdce. Doma mala úplne bezproblémový spánok. Ešte mala jednu nohu na zemi a už spala. Sny väčšinou obyčajné, potrhané kusy reality, vtipne prekrútené. A zrazu sa budila na svoj hlas. Bolo to, akoby sa hlasné dýchanie menilo na slová a naspäť. Trochu sa hanbila. Nočné mory uprostred bytu plného spiacich ľudí. Otvorila oči a videla závesy cez francúzsky oblok a poodchýlené malé okienko nad posteľami. Asi to bolo primálo vzduchu pre to množstvo ľudí v byte.

Zrazu si strhla z tváre uterák, nad sebou zbadala tváre plavkýň. Ležala na vykachličkovanej podlahe v sprchách. Bol to čísi nápad skúsiť waterboarding. Simulované topenie. Novinka z väzníc osídlených údajnými teroristami. Petra a jej plavecké kolegyne strávia vo vode denne pár hodín. Neverili, že mokrý uterák cez tvár môže niekoho naozaj vyplašiť. Teraz sa dívali do Petriných očí: zreničky sa jej v okamihu zúžili, len čo odostrela uterák. Rýchlo sa posadila a z tváre si utrela vodu. Blesková spomienka z bytu, kde bývala hneď po príchode do Paríža, bola náhle preč. Ktosi Petru vystriedal na kachličkovej podlahe. Do ruky dostala vedro vody. Teraz bude topiť ona.

Krátky moment pod uterákom načrtol, o čom budú jej doživotné zlé sny. Jej mama dodnes raz za čas v snoch cestuje do Ruska. Balí a vybaľuje kufre, nestíha vlak, uteká na toalety, kde sú prerazené priečky a v rade pred jej kabínkou Rusky búchajú na dvere, pozrie sa pod seba a na bielej doske vidí dve šľapaje otlačené z topánok, zrazu chýba misa a v podlahe je len diera posiata muchami a ktosi jej podáva noviny, aby sa utrela, a znova uteká na vlak... Jej mama sa vždy smeje, keď sen rozpráva. Pripojí pár spomienok z internátov či kúpeľov, nejaké vtipy. No zároveň hovorí, že sa po každom takom sne budí celá mokrá a ide si prezliecť nočnú košeľu.

Teraz už aj Petra vie tému pre nadchádzajúce sny. Bude mať vlastnú izbu v internáte, bude mať pravidelný príjem z kurzov plávania, nájde si francúzskeho priateľa a pokojne zaspí vedľa neho. Ale párkrát za rok sa zobudí a pôjde si prezliecť mokrú pyžamu. Sen bude skladať v hlave a pri raňajkách, s čerstvým croissantom a hranolom masla, priateľovi porozpráva, ako spala v izbe s kopou ľudí. Vzduch bol ťažký, stred leta, stred Paríža. Na stole boli odrobinky a maslo sa topilo. Neďaleko bola vlaková stanica, okolo lietali sanitky a hasičské autá. V okne oproti robili hasiči zdvihy. Niekto občas kričal na ulici. Asfaltové teplo donieslo vôňu z pakistanskej štvrte, kde mali v obchodoch zeleninu tvarov, aké si človek ani vo sne nevymyslí, jedlo v bufetoch sa nedalo ani prehltnúť, také bolo štipľavé, a Pakistanci nikdy nepokrikovali po ženách, len stáli a debatovali na chodníkoch, mali mierne hlasy, tie sa vmiešali do zvukov mesta, zhustli na kašu, tuhli a tuhli, až bola tá zmes príliš ťažká, bolo ju treba v snoch pomiešať, aby neprischla o mozog. Noha nekontrolovane vystrelí, telo sa natiahne a Petra ide v tme pohľadať do zásuvky suchý vršok z pyžamy. Počas takej noci sa spotila rovnako ako pri trištvrtehodinovom behu v parku. Pot zľahka páchol karí, starým maslom a chlórom.

Urobili si zopár fotiek do mobilu. Obrázky s tvárou obrysovanou mokrým uterákom. Potom šli ku skrinkám, sušili si vlasy a plavky pod fénom. Umeline stačí chvíľka, vlasy sú mokré celú večnosť. Petra šla ešte behať. Po sprche sa rýchlo pripraví na zajtrajšiu prednášku. V internáte bude k večeru spoza dvier počuť hlasy. V rôznych jazykoch a prízvukoch. Trochu cigaretového dymu z kuchynky prenikne popod dvere. Neón z chodby bude hučať. Muchy a mury budú búchať o kryt lampy. Leto prešlo do jesene. Paríž sa upokojil. Cítila, že ťažký letný vzduch je preč. Ten vzduch sa však bude raz za čas vracať v jej snoch.

Koniec ukážky