Stanislav Rakús

Žobráci

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

1

V tých časoch – za monarchie – sa v kraji potulovalo veľa žobrákov. Keď sa schyľovalo k zime, tiahli v skupinkách cez dedinu do ďalekých južných nížin za teplom a milotou prírody. A zasa inokedy, v priaznivejších ročných obdobiach, sa neraz celá rodina alebo i väčšia žobrácka spoločnosť usadila pod holé nebo za dedinou a potom niekoľko dní chodila po večeroch od dvora k dvoru, od prahu k prahu spievať obyvateľom sladké serenády o láske a smrti. Vo chvíli, keď vľúdni obyvatelia hodili do tanistry nejakú poživeň alebo staré topánky, žobrácka rodina rýchlo zahrala malé divadelné predstavenie o kráľovi Artušovi alebo najmenšie deti zaspievali nežnými hláskami clivú ďakovnú pieseň. Ľútostivejším obyvateľom v takýto čas vyhŕkli slzy z očí a pod temnejúcou oblohou si pomysleli, že na svete je veľa nešťastia, ale vzápätí museli dobiedzajúce žobráčence i celú žobrácku rodinu vyhodiť z dvora, vyhrážajúc sa, že odviažu z reťaze psa. A keď žobrácka rodina obchodila všetky dvory a vyčerpala všetko svoje umenie, zrátala si deti a vybrala sa ďalej, do ďalších dedín spievať serenády a ďakovné piesne. Nestávalo sa, že by niekto zo žobrákov zostal v dedine ako pomocník pri nárazových prácach, pretože skromne žijúci obyvatelia si všetky nárazové práce porobili sami alebo si vzali na pomoc miestneho bedára Antona Mišíka-Lipeňa.

A predsa raz dorazil do dediny neforemný žobrák, z nohavice mu vytŕčalo lýtko a na hlave mal zamastenú šiltovku. Zaklopal na dvere miestneho holiča, ktorý nemal ani ženu, ani deti, a hoci ho musel niekto porodiť, nevedelo sa, kto to bol, pretože holič svoju matku jakživ nevidel a za mnohé roky sa k nemu nikto neprihlásil ako otec alebo súrodenec. Túto záhadu svojho života si znova pripomenul vtedy, keď mu obyvatelia, hanblivo si ohmatávajúc svoje vlasy, navrhli, že už nemusí chodiť so stoličkou z dediny do dediny a strihať ľudí na chodníku alebo vo dvore, ale sa môže usadiť u nich, priamo v dedine, v starom opustenom domci, ktorý po smrti pomätenej Timkane už roky nemá majiteľa. A tak sa i stalo. Holič pozatĺkal do spustnutej chalupy niekoľko klincov, aby sa pod náporom bielych vetrov nezosypala, upevnil ju latkami i plechom, potom umyl dlážku a v prednej izbe si zariadil holičskú dielňu. Zo začiatku ho obyvatelia často navštevovali. „Rozprávajte nám, milý Alfonz Bludovič,“ hovorili mu, „rozprávajte nám, čo a ako.“ „Ako je to napríklad vo svete,“ spytovali sa ho ženy, keď si k nemu zašli s vlasmi svojich detí. A zasa inokedy, najmä za zimných a jesenných súmrakov, sa do jeho chalupy nasťahovali muži. Povyberali si fajky a ponúkli aj holiča. „Tabačik si dáte?“ Vytiahli pálenku a častovali sa navzájom, odkašliavali a pokyvkávali hlavami. „A čo takto…“ spytovali sa holiča, klipkajúc očami, „a čože vy…“ a holič už vedel, že musí začať rozprávať o ďalekých holičských cestách, o holení na mori, o holení nebožtíkov a väzňov alebo o nešťastnom Pribeníkovi. Chlapi sa pri týchto príhodách tvárili najprv ľahostajne, akoby ich vôbec nezaujímali, no postupne im začalo mykať kútikmi úst, až napokon sa nezdržali: prívetivo sa usmievali cez zožltnuté chrupy. Iné príbehy boli zasa smutné a mocne účinkovali nielen na tých, ktorým bolo pod vplyvom trúnku zásadne do plaču, ale aj na tých, ktorí neplakali nikdy. Aby zakryli svoje dojatie, odpľúvali čoraz častejšie na dlážku, tľapkali si po kolene alebo náhle upozornili rozľútosteného suseda, že mu tečie z nosa.

No prišiel čas, keď chlapi v obláčikoch dymu zbadali, že holičovi vyšľahla z úst krv, ktorá dopadla na zem vo veľkom tichu. Holičova topánka prikryla krv márne. Chlapi sa zahniezdili, rozpačito si požmolili baranice a po jednom, po dvoch sa vytratili do noci. Odvtedy holiča nikto nenavštívil. A keď neforemný žobrák zaklopal na dvere, bol Bludovičov dom už načisto prázdny, darmo sa na ňom v jarnom vetre trepotala tabuľka:

BLUDOVIČ ALFONZ
HOLIČ OBCE

2

Žobrácka rodina Cypriána Bludoviča mala päť detí. Dve deti pochovala na ďalekých cestách a tie, čo zostali, rástli z pohostinstva prírody a z milodarov najľútostivejších ľudí. V päťatridsiatke stemnela Bludovičovi od dlhého žobrania myseľ, a tak sám hudobne nenadaný začal učiť svoje deti spevu. Vyšlo z toho také zvláštne a tajomné škriekanie, že poverčivejší ľudia ho pokladali za bosoráctvo a rýchlo zatvárali pred čudnými stvoreniami dvere. Prekvapení žobráci zmĺkli a potom kričali na radu Cypriána názvy nových a ešte milších piesní, ktorými obveselili na smrť uplakanú Katarínu Formitz, ba i najsmutnejšieho človeka na zemi, kráľa trúchlivcov Budibu. Dvere zostali zatvorené. Ale až na múčavských hodoch, keď sa rozjarení mládenci zahnali na škrekľavých tulákov kameňmi, keď si Bludovičovci iba ďaleko v chotári, vo voľnom priestranstve, kde obloha hľadí prísne a počuť každý svistot, vydýchli, Cyprián pochopil, že so spevom to rodina ďaleko nedotiahne; zazdalo sa mu, že v ľuďoch vyhynul cit pre jasné zvuky. V nádeji, že ľuďom otvorí srdcia tichý pohyb, nalíčil svoje deti, ale aj ženu Rozáliu farbami a po dlhej príprave vtiahol do obce Kúpolie, aby lahodným nakláňaním tela, otáčaním rúk, skokmi a kotrmelcami, ba aj pádom do prachu zeme a potom zasa jemným tancom predviedol s rodinou nemohru o radostiach a bolestiach sveta. Dedinčania sa najprv zľakli, a potom, keď zbadali, že to nie mátohy, ale tuláci im skáču pod oblokmi, pustili sa s obecným bláznom Perkľom naháňať Bludovičovcov po dedine; kúpoľská mládež v behu veselo výskala a pľula do vetra. Na šiesty deň po tejto udalosti prišiel štvrtok. Ďaleko za Kúpolím sa Cyprián ponarovnával a nahovoril Rozáliu, aby čítala na jarmoku ľuďom z rúk. Prázdna hradská sa naplnila vozmi priekupníkov, ľudia putovali do Hantova, kráčali v letnom slnku po lúkach i poľných cestách. Za nimi sa vybrala i Rozália. „Vidím vám, pane, v ruke osud,“ kričala na jarmoku vrúcne od rána do večera. Nikto sa pri nej nezastavil. Nikto si nevšimol, že v tom výkriku je meno Ján, ktorého neskôr budú volať Leb, meno Verona, ktorú nazvú neskôr Belerína, a meno Anna, ktorá sa premení na Uldu. Na vavrineckom jarmoku skúšal zasa šťastie Cyprián, keď už predtým zhotovil klietku, chytil do nej potkana a dal mu meno Hemifác. Pol dňa sledoval, ako ľudia s odporom obchádzajú jeho i Hemifáca, čo chvostom zaklína chorobu chorôb vodnatieľku, tajne zahniezdenú v útrobách tela, čo ľavým okom uchráni pred obarením a pravým okom veští šťastnú starobu. Cyprián potom prechádzal po jarmoku a v iných klietkach videl čudné zvieratá, pri nich vyvolávačov: „Hľa, tu je morská panna, ktorá veští osud!“ „Tu je Beníno Bibi, dajte si šťastnú planétu vytiahnuť! Div sveta, Beníno Bibi!“ Ľudia sa hrnuli. Cyprián zastal v diaľke, tam, kde sa pretína chodník s cestou. „Beníno Bibi!“ zakričal a ústa mu zostali pootvorené, lebo vo výške uzrel povrazolezca. „Strať sa s tým potkanom, trhan! Nesmrď tu s ním! A lístok máš?“ Cyprián odišiel, vrátil sa pod nebeskú klenbu, ktorá sa nachýlila k večeru, a nepovedal nič ani Rozálii, ani Anne, ani Jánovi, ani Verone, ľahol si a až do svitania hľadel na mračná, čo ochladili kraj. ,Povrazolezci!’ Po týždni, keď v ňom myšlienka načisto dozrela, tresol o zem palicu. „Budeme povrazolezci!“ zakričal radostne a matka Rozália pozrela k slnku, no vzápätí hlavu sklonila. Preskočila ju smrtka. „Ako vtáci!“ zašepkal Cyprián a oči mal v tej chvíli jasné, bolo cez ne vidno až na dno jeho duše. Vyžobral si na lano a za dva roky sa medzi stromami vyučil povrazolezeckému remeslu tak znamenite, že mohol zanechať svoje žobrácke povolanie a usadiť sa s rodinou v slávnom Divadle divov.

Majiteľ divadla Arnold Beide prijal otrhaných žobrákov vľúdne, lebo ako hovorieval hypnotizér a hltač plameňov Oto Jatanán, trpel duševnými poruchami už od svojho pätnásteho roku, keď ho jeho otec, barón Viliam Beide, prichytil prvý raz pri krádeži rodinného zlata a šmaril ním v nekonečnom hneve do steny. Ako dvadsaťročný stretol na markénskych poliach svojho dvojníka. Odvtedy tŕpne, že ho dvojník privedie do nešťastia. Vyhľadá ho a v nepozorovanom okamihu zaškrtí. Spáli ho pod mostom Vittoria alebo hodí do jesenného mora. Jeho divadlo dopraví do pieskov púšte a nechá ho tam zhynúť strašnou smrťou za erdžania púštnych paríp. Komedianti sa pri Jatanánových rečiach veselo smiali, lebo v ich spoločnosti nechýbal ani Arnold Beide. Inokedy prísny a nedostupný, teraz počúval a usmieval sa tiež. „Keď ho jeho otec, barón Viliam Beide,“ hovoril Oto Jatanán, „prichytil druhý raz pri krádeži rodinného zlata, zrútil sa na zem a už nevstal. Tomu sa Arnold Beide veľmi potešil, zdedil bohatstvo a otvoril si divadlo. Lenže dvojník raz príde, Beide to dobre vie. Pýtam sa ťa, krásna Karin, i teba, zlatoruký Poncipár, pýtam sa vás všetkých, prečo prijal Beide žobrákov. Či vieš, nešťastný šašo Fógo, alebo ty, hadia kráľovná Dorotea, že Beide sa vidí v novom povrazolezcovi ako v skle? Všimli ste si tie črty? Príde čas, keď žobrák z výšky spadne!“ „Oto Jatanán je môj dvorný blázon,“ povedal Beide pri odchode, „a blázon môže všetko!“

Arnold Beide prijal Bludovičovcov vľúdne a rozdelil im úlohy: Cyprián bude prechádzať po lane s deťmi Annou, ktorá sa bude odteraz volať Ulda, a Veronou, ktorá dostala meno Belerína. Bol to nečakaný moment: s deťmi v náručí, na chrbte s Belerínou, za pásom s Uldou, s Belerínou na krku, s Uldou na prsiach…, až sa matke Rozálii, ktorej Beide nepridelil nijakú úlohu, lebo bolo vidno, že nosí v živote ďalšie dieťa, zakrútila v chmúrnej predtuche hlava. Pri rozdeľovaní stál ticho v kúte Ján s malými bojazlivými očami. Bol taký neforemný a pokrivený, taký zaujímavo ušatý a nosatý, že Arnold Beide dlho naňho hľadel bez slova; onemel nad toľkou ošklivosťou. „Budeš sa volať Leb,“ vyriekol napokon, ale iba po dvoch týždňoch mu pridelil úlohu v hrôzostrašnom čísle Krvavý fantóm Georgín a kráska. Leb musel prenasledovať krásku železným náčiním, rozličnými ihlicami a mučiarenskými nástrojmi tak vytrvalo, že si vyslúžil u obecenstva hlboké opovrhnutie, ba u temperamentných divákov z prvého radu pľuvance a zdvihnuté päste. A hoci na jeho hlavu padala spŕška nadávok, hoci riskantné prechádzanie lanom mohlo pri malom zaváhaní Cypriána, Belerínu a Uldu navždy uspať, predsa bol povrazolezec Bludovič každý deň milo prekvapený nečakaným šťastím. Suché kôrky a náhodnú divinu vystriedali chrumkavé, korenené a sladké divadelné jedlá a namiesto žobráckych hábov svietili na jeho rodine pestrofarebné kacabajky. Zato matka Rozália mĺkvela, hľadela do neznámych diaľav, upadala a v zlej predtuche slabla. Keď sa naplnil čas, priviedla na svet cintľavé nemluvniatko a potom zatvorila oči. Márne jej ich naradostený Cyprián otváral. „Je mŕtva!“ povedal ktosi. Pochovávali ju v pestrofarebnej kacabajke. Kyprá pôda, vysoké trávy, olivy, tuje, to všetko sa v ten deň zlialo v jedinú omamujúcu vôňu, do ktorej zaznievali clivé melódie huslí (s mŕtvou sa prišla rozlúčiť divadelná kapela). Cyprián hľadel do prázdna, v ostrej vôni prechádzal spolu s Rozáliou po žobráckych cestách, a hoci mu jemné tóny prenikali priamo do srdca, pripomínali mu skôr smutné múčavské hody ako Rozáliinu smrť. Iba keď sa na rakvu zosypala prvá hlina, prepukol v Cypriánovi žiaľ, taký mocný, že sa mu zakrútila hlava, zoslabli mu nohy, z úst mu vyletel jazyk, spadol naznak a zostal ležať. Začudovaní komedianti Beideho spoločnosti ho preniesli do divadla. „Pýtam sa ťa, hadia kráľovná Dorotea,“ hovoril Oto Jatanán, keď sa Cyprián pozviechal z postele, „pýtam sa ťa, slávny muzikant Puntalini, pýtam sa vás všetkých, či Beide nepošle povrazolezca Bludoviča, ktorý mu, ako on sám najlepšie vie, na markénskych poliach z oka vypadol, opäť do výšok. Bude mu hroziť prepustením a pripomenie mu žobrácke chodníky.“ Cyprián sa pod vplyvom snov a predstáv rýchlo zotavoval. V polospánku počul brechot dedinských psov, ktorí trhajú Uldu. Inokedy zasa videl Beideho, ako ho bičom vyháňa z Divadla divov. Bez Rozálie kráča daždivou krajinou a nesie v náručí bledú mŕtvolku nemluvňaťa. Za bieleho dňa mu zrazu udieral do uší vzdialený hrkot koča, ktorý privážal nových povrazolezcov. A tak sa stalo, že strach pred prepustením prinavrátil Cypriánovi silu. Predstúpil pred Beideho, že chce opäť začať cvičiť. Všetko, čo sa prihodilo, bola iba chvíľková slabosť. „Už nikdy,“ povedal Beide. „Už nikdy!“ zakričal. Celú hodinu ho Cyprián prosil, metal sa po zemi, vlasy si trhal, využíval skúsenosti svojho bývalého žobráckeho povolania. Zbytočne. O dva dni nato však priniesol Cypriánovi divadelný pokladník Múd nečakanú novinu, oznámil mu, že on, povrazolezec Bludovič Cyprián, bude dnes znova vystupovať vo výške. Bola to správa veľká a radostná, no iba v prvej chvíli. „Už dnes?“ spamätal sa Cyprián. „Dnes!“ odpovedal Múd. „Necvičil som,“ zachvel sa Cyprián; s úzkosťou, prvý raz v živote si predstavil pád z výšky. „Lístky sú vypredané!“ povedal Múd. „Tak aspoň bez detí!“ „Neskoro, lístky sú vypredané aj na deti!“ Mnoho očí sledovalo povrazolezca, ako vychádza hore s dievčatami v pestrofarebných kacabajkách, veľa ľudí sa sem zišlo, aby v letnej pohode zažilo zaujímavé chvíle. „Čudáci! Aj na zem môžu ľahko capnúť!“ „Takí necapnú!“ No iba komedianti vedeli, že sa v toto popoludnie schyľuje k smrti, lebo povrazolezec prechádza po lane váhavo, v pätách má strach a v hlave mrákoty. ,Už to dlho nevydrží,’ mysleli si a úkosom pozorovali Arnolda Beideho, ako ťažko dýcha, ako mu horia oči, a keď si spomenuli na Jatanánove reči, verili, že Bludovič zaplatí Beidemu za šialenstvo markénskych polí krvou detí i krvou svojou. „Dostali ste ho, Arnold Beide,“ zaznelo jasne, keď stíchla melódia a ozývali sa pritlmené údery bubna; keď Bludovič robil najriskantnejší povrazolezecký cvik. Nikto nevedel povedať, kto tento výkrik vydal, nikto sa k tomuto výkriku nepriznal. Cyprián prešiel na okraj, schádzal, o chvíľu bol dole, klaňal sa s Uldou a Belerínou v potlesku a za zvuku hudby. A keď Jatanán opakoval svoje známe reči, komedianti sa za bruchá chytali: „A či sa už Beide nepamätá na markénske polia, keď ho prvý raz stretol? Dnes bol taký istý!“

Na desiaty deň po tomto vystúpení, v päťapäťdesiaty deň života cintľavého nemluvniatka, ktorému dali meno Alfonz, o štvrtej hodine popoludní Cyprián Bludovič s deťmi Uldou a Belerínou z výšky spadol. Kapela, ktorá vždy po vystúpení vyhrávala divákom svižné melódie, nevydala ani hláska, na zemi svietili červené hlávky detí, ležal tam i Cyprián v divom zmätku letnej horúčavy. Z rodiny zostal iba Leb a Alfonz. „Prečo si to spravil, Oto Jatanán!“ zakričal Beide. „Prečo si to spravil, Arnold Beide!“ zakričal Jatanán a týmito dvoma výkrikmi Divadlo divov zaniklo. Písal sa rok 1872.

Koniec ukážky