Marta Fartelová

Črepiny spomienok

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Copyright © Marta Fartelová 2013

Design © Motýľ design 2013

Cover photo ©

Slovak edition © Vydavateľstvo Motýľ 2013

ISBN: 978-80-89482-87-0

Keď je dosť tma, sú vidieť hviezdy.

(perzské príslovie)

1. kapitola

Bola hlboká noc, len škárou pomedzi ťažké zelené rolety vnikalo dovnútra oranžové svetlo pouličných lámp, ktoré kreslilo na stenách rovné čiary. Ticho v byte narúšalo len hlasné tikanie starých hodín, jedinej spomienky na mamin rodičovský dom, ktorý sa jej zatiaľ podarilo uchrániť pred otcovým náhlym záchvatom rozpredať všetko, čo malo akúkoľvek hodnotu. Asi to bolo preto, že nevlastnili takmer nič, okrem spomienok na mamino bezstarostné detstvo. Všetko ostatné sa za posledné roky podarilo otcovi speňažiť. Podľa jeho slov veľmi výhodne, aj keď o tom všetci pochybovali.

Anička dlho hľadela do tmy detskej izby a počúvala pokojný dych svojich súrodencov. Hlasné dýchanie staršieho brata Jožka občas prešlo do jemného pochrapkávania, ktoré však Aničku nevyrušovalo. Pravidelné nočné zvuky ju upokojovali a zvyčajne pomaličky ukolísali do hlbokého spánku. Jankov dych nebolo skoro vôbec počuť, zato občas zo spánku zamrmlal niečo nezrozumiteľné. Často rozprával zo sna, občas dokonca vystrašene až hystericky kričal. Vtedy k nemu Anička rýchlo pribehla, nežne ho hladila po tvári alebo sa k nemu pritúlila. Chvíľu ešte nekoordinovane rozhadzoval rukami, kým sa napokon upokojil.

Anička cítila, ako jej na viečka pomaly sadá spánok. No skôr ako zaspala tvrdým spánkom, začula povedomý hluk na schodisku a vzápätí hlasné búchanie na dvere. Okamžite sa posadila a celodenná únava bola razom preč. Cítila, ako jej telom prebehla triaška, srdce sa divo rozbúchalo a žalúdok zovrel nával strachu a hrôzy.

„Už prišiel?“ začula bratov šepot. Ani si neuvedomila, že prestal pochrapkávať.

Neodpovedala, lebo hlas sa jej od strachu zasekol v hrdle, len mlčky prikývla. Vedela, že Jožko na odpoveď ani nečaká. Poznal tie zvuky rovnako dobre ako ona.

Začuli odomykanie dverí, ktoré sa vzápätí prudko rozleteli.

„Prečo ti to toľko trvá?! Zase si drichmala, ty krava?“ Hlas bol hlučný, s agresívnym nádychom a slová ťažko zrozumiteľné.

„Ticho, deti už spia,“ počuli mamin vystrašený šepot.

„Ty mi nebudeš rozkazovať, ako mám rozprávať vo vlastnom byte!“ zrúkol na ňu otec. „A tí tvoji pankharti mi mali už dávno otvoriť, a nie drichmať.“

„Poď, zohrejem ti večeru,“ pokúsila sa mama o zmierlivý tón a jemne sa snažila opitého manžela nasmerovať do kuchyne.

„Nechcem jesť, daj mi radšej niečo vypiť,“ zamrmlal otec a potom sa rozrehotal.

„Choď si teda ľahnúť,“ navrhla mama a tvárila sa, že prepočula jeho návrh.

„Nechcem si ľahnúť, a najmä nie vedľa takej bosorky, ako si ty,“ rehotal sa čoraz hlasnejšie. Anička si bola istá, že zobudil nielen jej bratov, ale aj všetkých susedov navôkol. Janko k nej mlčky vbehol do postele, cítila, ako sa chveje od strachu, a tiež zacítila, že má mokré pyžamo. Opäť sa pocikal. Hoci mal už osem rokov, stávalo sa mu to často. Vlastne vždy, keď začul otcov krik a podgurážený smiech. Anička sa tvárila, že si nič nevšimla. Nechcela mladšieho brata zahanbiť.

Jožko sa prudko posadil a v odraze nočného svetla sa na jeho tvári mihla ostražitosť. Bolo vidno, že pozorne počúva matkin rozhovor s opitým otcom, intenzitu ich hlasu a všetky zvuky, ktoré staré nedoliehajúce dvere nedokázali dostatočne stlmiť. Ruky mal opreté o peľasť a jeho strnulý postoj naznačoval, že je pripravený okamžite vyskočiť mame na pomoc.

„Naje sa a pôjde spať,“ pokúsila sa Anička upokojiť svojich bratov. No jej hlas bol príliš neistý a roztrasený, aby pôsobil dôveryhodne.

„Počula si, nechce ísť spať. Chce piť,“ odvrkol Jožko.

„Doma určite nemáme už žiadnu fľašu,“ odvetila.

„Ten má vždy nejakú tajnú rezervu,“ sykol Jožko nahnevane a postavil sa z postele. Začal sa prechádzať po detskej izbe a bolo vidno, že rozmýšľa, či má vyjsť, alebo ešte počkať, ako sa bude ďalej situácia vyvíjať. Už dávno ho nepomenovali otec, ocko, tatko… Hovorili o ňom len prostredníctvom zámen – on, ten, tamten, henten… Ničím už nespĺňal predstavu otca. Bol pre nich len nežiaduca existencia, narúšajúca ich pokojný rodinný život, ničiaca každodennú pohodu, robiaca im zo života peklo na zemi.

„Nechoď tam!“ zašepkala prosebne Anička. Vedela, že bratova prítomnosť by všetko zhoršila.

„Zase mame ublíži…“ poznamenal Jožko, no v jeho hlase bolo cítiť skôr strach ako hrdinstvo.

Keď začul tie slová Janko, rozfňukal sa.

„Nerev!“ osopil sa naňho Jožko. Bratova slabosť akoby podčiarkovala jeho vlastný strach.

Anička sa zľakla, že starší brat si vybije svoju zlosť na Jankovi, a rýchlo zasiahla: „Bojí sa. Aj ja sa bojím,“ priznala, hoci dovtedy sa snažila nedať najavo svoj strach. „Nebuď naňho zlý!“

Jožko sa zahanbil a už mierne dodal: „Nebojte sa, ja mamku ochránim!“ Náhle si uvedomil ťarchu zodpovednosti najstaršieho syna. Podišiel k dverám.

„Nechoď!“ zopakovala Anička.

„Musím,“ nadýchol sa Jožko a vyšiel z dverí ako boxer, čo vchádza do ringu, kde ho čaká nerovný súper.

„Jožko, nechoď!“ zopakovala Anička už prázdnym dverám.

O chvíľu začuli otcov posmešný hlas: „Čo tu robíš, zasran? Prišiel si si ochrániť mater?“

Bratovu odpoveď počuli len veľmi nezrozumiteľne: „Mama je unavená, mala dnes dvanástku,“ začal Jožko zmierlivo.

„Aj ja som mal dvanástku. V krčme,“ odvetil opitý otec a rozrehotal sa nad vlastným vtipom.

„Potrebuje sa vyspať,“ poznamenal Jožko. „Aj my sa potrebujeme vyspať, ideme zajtra do školy,“ dodal.

„Do školy?“ zopakoval otec. „Aby ste boli ešte múdrejší, ako ste? To už bude v rodine samý dochtor, né?“ opäť sa zarehotal. „Už to tu bude celkom na skapanie!“ vrieskal. „Keď si taký múdry, tak mi nájdi nejakú fľašu,“ prikázal svojmu najstaršiemu synovi.

„Všetky si vypil,“ odvrkol Jožko.

Chvíľu bolo ticho a potom sa ozvalo tlmené plesknutie. Anička až poskočila na posteli, hneď vedela, čo to znamená.

„Nebuď drzý k svojmu otcovi, ty zasran krpatý!“ kričal otec.

„Nechaj ho, nič ti nespravil!“ ozval sa mamin prosebný hlas.

Jankovo fňukanie prešlo do hlasného plaču.

„Upokoj sa,“ tíšila ho Anička. Bála sa, že ho začuje otec. Nenávidel, keď plakali. Vždy ho to dráždilo ako býka červené plátno.

„Dal… dal… Jožko… Jožkovi… facku,“ vzlykal Janko a triasol sa ako osika. Aj ona sa chvela od strachu a jemne Jankovi zakryla ústa. Vedela, že jeho plač situáciu ešte zhorší.

„Je drzý k svojmu otcovi,“ nedal si vyvrátiť otec a jeho hlas bolo počuť stále bližšie.

Anička si uvedomila, že prešiel z kuchyne na chodbu. Tuhšie zovrela svojho mladšieho brata. „Pst, nech nás nezačuje…“ prosebne apelovala na Janka.

„Všetci sú ku mne drzí, fagani jedni nevychovaní. Nevedia, ako sa treba správať k svojmu otcovi,“ kričal a k dverám sa približoval jeho tieň. „To je tá tvoja výchova. Len ich mojkať a všetko im dovoliť!“ vyčítal svojej manželke. Opäť sa ozval tlmený zvuk facky. Aničke bolo jasné, že svoj nesúhlas s manželkinou výchovou zdôraznil aj ručne. Janko sa pri tom zvuku strhol a ešte tuhšie sa pritisol k Aničke. Vtom sa prudko rozleteli dvere a jej bolo jasné, že už svojho mladšieho brata neochráni.

Skôr ako stihla čo i len hlesnúť, zasvietilo im do očí prudké svetlo a otcove ruky vytrhli jej malého brata z ochranného náručia.

„Aj ty sa chceš pridať na materinu stranu?!“ vrieskal mu otec do tváre a omamoval ho svojím alkoholom páchnucim dychom.

Janko sa triasol ako osika, pozeral sa do zeme a útle plecia, ktoré mu otec nemilosrdne stláčal, mu ovísali.

Vtom otec zaregistroval mokrý fľak na jeho pyžamových nohaviciach: „Zase si sa pošťal?!“ zatriasol ním a vzápätí mu strelil takú prudkú facku, až spadol a udrel si hlavu o kraj postele. Anička k nemu okamžite priskočila a skontrolovala mu udreté miesto na hlave. Všimla si navierajúcu hrču a pomaly sa rozširujúcu modrinu, no zároveň si vydýchla, keď videla, že nemá rozrazenú hlavu a nestratil vedomie. Lekári ich upozorňovali, že ďalší otras mozgu by mladému organizmu mohol spôsobiť problémy. Naposledy sa vyhovorili, že Janko spadol z bicykla, no bolo im jasné, že ďalšiemu klamstvu už pravdepodobne neuveria.

„Jozef, nebi ich!“ vrieskala hystericky matka a pokúšala sa zabrániť ďalšiemu úderu, ktorý smeroval na Janka. No toho medzitým už hrdinsky chránila svojím telom staršia sestra. Otec sa pod ženinou váhou zatackal a zdalo sa, že sa spolu s jej drobným vyciveným telom zvalí na dlážku. Vtedy zasiahol najstarší Jožko. Potiahol otca za rukáv, čím mu v podstate pomohol udržať balans. To však opitého muža ešte viac rozzúrilo. Odsotil manželku, ktorá sa zvalila na zem k plačúcemu a šokovanému mladšiemu synovi a dcére. Potom sa voľnou rukou surovo zahnal na staršieho syna. Úplne sa prestal ovládať a namiesto otvorenej dlane zovrel prsty v päsť. Jožko zdvihol ľavú ruku na obranu a pravou stále držal otca za rukáv. Najprv bolo počuť zvuk trhajúcej sa látky a prekvapenému Jožkovi zostal v pravej ruke kus otcovho rukáva. Vzápätí zaznel hrozivý zvuk praskajúcej kosti, keď dopadla otcova ťažká ruka na synovo v obrane nastavené predlaktie.

Na niekoľko nekonečne dlhých sekúnd nastalo úplné ticho a vo všetkých tvárach okrem otcovej bolo vidno zdesenie. Potom Jožko bolestne zavzdychal, zbelel v tvári, na čele mu vyrazil studený pot a naplo ho na zvracanie. Mama v okamihu vyskočila zo zeme a pribehla k svojmu synovi, pričom hystericky kričala: „Preboha, zlomil si mu ruku! Zlomil si vlastnému synovi ruku!“ Janko sa ešte hlasnejšie rozplakal, no tentoraz ani Anička nevládala maskovať svoje zdesenie a po tvári jej začali stekať obrovské slzy.

Hlavnému vinníkovi sa však na tvári namiesto strachu či viny zjavilo zadosťučinenie. „Aspoň si bude pamätať, že k otcovi sa má správať s úctou!“ povedal víťazoslávne.

Mama sa naňho nenávistne pozrela. „S úctou?! Najprv by si si ju musel zaslúžiť!“ odvrkla.

Opäť nastalo hrozivé ticho. Deti sa pozerali na mamu a potom na otca. Mama ešte nikdy nepoužila podobné slová, nikdy otcovi neodporovala, len ho trpezlivo upokojovala.

„Čo si to povedala, ty suka?!“ zvrieskol. „Bodaj by sa ku mne tí pankharti správali slušne, keď aj ty si dovoľuješ!“ opäť sa zahnal. Nebránila sa, len nastavila chrbát, rukami chrániac zraneného syna. Na jej chudé zúbožené telo dopadla séria surových buchnátov. Zalapala po dychu.

„Mami!“ skríkla Anička a zodvihla mladšieho brata zo zeme. Sama nevedela, čo robiť. Koho chrániť – či bratov, či mamu. Napokon to bolo jedno, lebo otec v záchvate zúrivosti začal rozdávať okolo seba údery hlava-nehlava.

„Utekajte von na chodbu!“ skríkla mama snažiac sa postaviť medzi deti a vystrájajúceho manžela. „Rýchlo, bežte!“ zopakovala, keď videla, že váhajú. „Ja si s ním poradím.“

Vybehli von a utekali dolu po schodoch. Jožko si pridŕžal ruku, ledva kráčal a od šoku sa triasol po celom tele. Anička sa ho pokúšala podoprieť, no bratova váha bola nad možnosti jej útleho tela. Vedela, že nezvládnu cestu zo štvrtého poschodia ich paneláka, kde nejaký neschopný architekt zabudol navrhnúť výťah, alebo sa s ním jednoducho zo šetriacich dôvodov nerátalo.

Keď však boli o poschodie nižšie, otvorili sa dvere bytu a v ústrety im vybehla žena v stredných rokoch s dobrosrdečnou tvárou. Bez slova pridržala Jožka pod zdravým ramenom, ktorý od bolesti začínal strácať vedomie, a naznačila im, aby ju nasledovali dovnútra.

Anička jej s úľavou prenechala Jožka a smerom dovnútra postrčila aj Janka. Sama však medzi dverami zaváhala. „Mamička… zostala tam…“ zaševelila slabučkým hláskom. Nerozhodne postávala pred dverami a upierala zrak na schodisko vedúce k ich bytu. No vo chvíli, keď sa odhodlala spraviť krok smerom k najvyššiemu poschodiu, na pleciach jej spočinuli susedkine ruky: „Polícia tu bude čoskoro, už dávno som ich volala,“ povedala chlácholivým hlasom. „Pomôžu mamičke skôr ako ty. Neboj sa!“ upokojovala ju a rozhodne, no nie násilne ju nasmerovala k otvoreným dverám svojho bytu.

Odrazu sa po schodisku rozľahli ťažké kroky a vzápätí sa objavili dvaja policajti v uniforme.

„Úplne hore, posledné dvere. Bije svoju manželku. Deti sú u mňa, povedzte to žene. Postarám sa o ne,“ zopakovala susedka to, čo už povedala do telefónu. Policajti prikývli a jeden z nich sa mierne usmial. Bol rád, keď sa medzi ľuďmi našli aj takí, čo sa nestarali len o vlastné blaho a dobré vzťahy s okolím si nezamieňali s ľahostajnosťou.

Anička sa od úľavy rozplakala a nechala sa zaviesť k svojim bratom. Jožko ležal na gauči a triasol sa od bolesti, Janko kľačal pri ňom, prihováral sa mu a triasol sa od strachu o svojho brata.

„Dones bratovi pohár vody,“ prihovorila sa susedka Aničke. „Ja zatiaľ zavolám sanitku – tú ruku treba ošetriť,“ dodala.

„Zlomil mu ju otec!“ vyhŕkol Janko. „Počuli sme, ako to puklo.“

„Práve preto by ho mali vziať do nemocnice,“ odvetila susedka a už vytáčala telefónne číslo.

„Pôjdem s ním!“ povedala Anička rozhodne.

„Ty si musíš oddýchnuť a postarať sa o mladšieho brata. V nemocnici by ťa aj tak nikam nepustili,“ poznamenala. „Ja ho odprevadím k sanitke a v nemocnici si ho vyzdvihne vaša mamička,“ dodala a vzápätí do slúchadla nadiktovala adresu i zdravotný stav ich najstaršieho súrodenca.

„Bude… bude v poriadku?“ zaševelila Anička, keď susedka položila slúchadlo.

„Obaja budú v poriadku,“ ubezpečila ju rázne susedka, akoby si bola celkom istá svojím tvrdením.

2. kapitola

Anička sa prebudila na zvedavé slnečné lúče, ktoré prenikli cez riedku záclonu, všetečne nazreli do všetkých kútov izby, až zakotvili na jej tvári a nežne ju pošteklili, akoby sa pokúšali odohnať chmáry z jej čela. Otvorila oči, poobzerala sa po izbe a snažila sa rozpamätať, kde je a ako sa dostala do týchto neznámych priestorov. Vtom sa vedľa nej niekto pomrvil na posteli. Prekvapene sa obrátila a zbadala svojho mladšieho bračeka Janka, ako spokojne odfukuje a zo spánku sa usmieva. Potešilo ju to. Jeho spánok bol sladký a pokojný. Už dávno sa nepamätala, kedy sa s bratom poriadne vyspali. Vtom si vzdychla, pretože jej hlavou prebleskli spomienky na predchádzajúci večer. No len matne si spomínala, ako jej staršieho brata Jožka odviezla sanitka. Bola taká vyčerpaná, že zaspala skôr, ako ho dvaja zdravotníci odviedli z izby.

Zívla a uprela pohľad na náprotivnú stenu, kde si všimla neveľké hodiny, čo ukazovali o päť minút desať. Vyskočila z postele, akoby do nej udrel blesk, a vybehla von z izby, v ktorej s bratom spali. Vošla do skromne zariadenej kuchyne s rovnakou kuchynskou linkou, aká bola v ich byte, s jednoduchým dreveným stolom a dvomi stoličkami. Anička si všimla, že nad oboma dverami vedúcimi do kuchyne visí jednoduchý drevený kríž a na bielej stene je v prostom ráme zavesený obraz nejakej svätej. S rodičmi nechodili do kostola, pretože otec si to neželal, vedela však, že v poslednej zásuvke nočného stolíka jej mama skrýva malú Bibliu v obchytaných kožených doskách. Nepoznala teda jednotlivých svätých a o viere nevedela skoro nič, okrem toho, že na Vianoce sa narodil Ježiško a na Veľkú noc ho ukrižovali. Hoci musela uznať, že aj z týchto dvoch informácií mala občas zmätok, lebo v škole im tvrdili, že darčeky nosí Dedo Mráz a nie Ježiško, aj keď ona vedela, že pod stromček ich dáva mama, pretože tento rok sa im s plačom ospravedlňovala, že žiadne darčeky nedostanú, lebo otec prepil všetky peniaze a nezostalo jej ani na vianočného kapra. A tak si dali len pečené zemiaky s maslom a tvárili sa, že Štedrá večera nie je vlastne ničím výnimočná, a už vôbec nie štedrá. Nakoniec skonštatovali, že spolu prežili pekný večer, ktorý bol istým spôsobom výnimočný… Otec totiž neprišiel domov opitý, asi na Vianoce nenašiel otvorenú žiadnu krčmu, alebo sa v ňom pohlo svedomie, čo bola tá menej pravdepodobná možnosť.

„Už si sa zobudila?“ Anička spoznala susedkin príjemný hlas.

„Zmeškali sme vyučovanie,“ odvetila trochu vyčítavo a pozrela sa na ich strážneho anjela. Hoci na obrázkoch videla anjelov zobrazených ako malé bucľaté deti alebo urastené dokonalé bytosti s kučeravými žiarivými vlasmi a belasými očami, pre ňu sa táto drobná nenápadná žena zhmotnila do podoby anjela. Merala maximálne meter šesťdesiat, bola skôr plnoštíhla, aj keď neforemné oblečenie, pozostávajúce z rovnej čiernej sukne siahajúcej do polovice lýtok a sivej blúzky jednoduchého strihu s dlhým rukávom a malým okrúhlym golierom zapnutým až po hrdlo, dokonale skrývalo obrysy jej postavy. Tmavohnedé, nakrátko ostrihané vlasy, popretkávané striebornými pramienkami, lemovali jej okrúhlu dobrosrdečnú tvár a gaštanovohnedé oči mandľového tvaru, schované za okuliarmi silných dioptrií, vyžarovali nezvyčajný pokoj a dobrotu. Anička si netrúfla odhadnúť jej vek, pretože aj napriek staromódnemu oblečeniu a veľkému neforemnému rámu okuliarov mala hladkú pokožku bez jedinej vrásky a mladistvú iskru v oku.

„S vašou mamou sme sa dohodli, že sa musíte poriadne vyspať. Mama vám napíše do školy ospravedlnenku,“ upokojovala ju susedka a medzitým postavila na sporák plechový hrnček s mliekom. „Dáš si teplé kakao?“ spýtala sa.

„Bola tu?“ Anička neodpovedala na poslednú otázku. „Mamička bola tu?“ spýtala sa ešte raz, keď videla, že susedka sa na ňu akosi zvláštne pozrela.

„Ešte v noci, keď sa vrátila z polície. Nechceli sme vás budiť, tvrdo ste spali.“

„Je v poriadku?“ Anička sa jej zúfalo snažila vyčítať z tváre odpoveď.

„Až na pár modrín je v poriadku, aj Jožko je už doma. Vyzerá s tou sadrou ako starý veterán,“ pousmiala sa susedka, no jej oči zostali smutné.

„A… a on?“ spýtala sa Anička so strachom v očiach. Nemusela vysloviť jeho meno, susedka hneď vedela, o koho ide.

„Nechali si ho na záchytke.“

„A potom? Pustia ho domov?“

„Keby naňho tvoja mama podala trestné oznámenie…“ začala opatrne susedka.

„Mamička povedala, že aj tak by sa mu nič nestalo a vrátil by sa do spoločného bytu,“ trpko odvetila Anička a v tom momente nevyzerala ako desaťročné dievčatko, ale ako nešťastná, životom skúšaná dospelá žena.

„Mala povedať, že zlomil tvojmu bratovi ruku,“ povzdychla si susedka. Keď sa na to v noci spýtala Aničkinej mamy, len uhla pohľadom a jej bolo jasné, že strach z despotického manžela opäť zvíťazil nad túžbou bojovať o pokojný život pre seba i svoje tri deti.

„Nemá to význam,“ odvetila Anička skormútene, sklonila hlavu a posadila sa na jednu z drevených stoličiek. O chvíľu mala pred sebou čerstvú vianočku natretú maslom a medom a horúce sa kakao. Cítila, ako sa jej v ústach zbiehajú slinky a s vďakou sa pozrela na ich strážneho anjela.

„Vždy má význam bojovať o dobrú vec,“ povedala susedka, posadila sa oproti nej a postrčila Aničke tanier s vianočkou, čím ju povzbudila do jedla. „A pokojný život bez strachu a ponižovania je určite dobrá vec.“

Anička pomaly prežúvala a jednotlivé sústa zapíjala horúcim kakaom. Cítila, ako sa jej telom rozlieva teplo, a sladká chuť medu a kakaa spolu s pokojnou atmosférou v skromne zariadenej kuchyni ju napĺňali nezvyčajným pocitom blaha. Zrazu sa jej oči zaliali slzami.

Susedka vystrašene vstala a chytila ju za ruku, ktorú mala voľne položenú na stole. „Stalo sa niečo?“

Anička pokrútila hlavou. Keď prehltla posledné sústo, jednoducho odvetila: „Je mi tu tak dobre…“

Susedka sa usmiala a opäť si sadla na pôvodné miesto. „Môžeš sem kedykoľvek prísť, keď budeš potrebovať pomoc alebo keď budeš mať chuť,“ ubezpečila ju. „Samozrejme, platí to aj pre tvojich bratov a mamičku,“ dodala.

Anička sa na ňu vďačne pozrela. Nevedela, či niekedy využijú jej veľkorysú ponuku. Podobné noci, ako bola táto, už zažili veľa ráz, ale mama zanovito odmietala kohokoľvek žiadať o pomoc, dokonca im zakázala spomínať ich ťažkú situáciu aj vlastnej rodine. Starí rodičia žili na druhom konci republiky a vídali sa s nimi len sporadicky, preto si mama dala záležať, aby sa návštevy konali v čase, keď nemala na tvári žiadne stopy po otcových atakoch. Keď k nim z času na čas prišla teta Hana a zaregistrovala modrinu na niektorej viditeľnej časti maminho tela, mama sa vždy vyhovorila na svoju nešikovnosť, na šmykľavé schody či nešťastne postavený kus nábytku. Hoci teta Hana neverila maminým príbehom, nikdy to nedala najavo. Občas sa jej síce zjavil v tvári zle skrývaný smútok a súcit so sestriným nešťastným rodinným životom, no nenavrhla jej riešiť tento problém.

Aničku z úvah vyrušil Jankov príchod do kuchyne. Braček si pretrel oči a túžobne sa zahľadel na rozkrojenú vianočku a kakao.

„Sadni si za stôl, hneď ti pripravím raňajky,“ povzbudila ho susedka. „Dáš si aj kakao?“ spýtala sa.

Janko rýchlo prikývol a v ústach sa mu začali zbiehať slinky. Kým susedka zohrievala mlieko a natierala vianočku maslom, zvedavo sa obzeral po kuchyni.

„Kto je to?“ spýtal sa a ukázal prstom na obraz svätej.

„To je Panna Mária,“ odvetila susedka s úsmevom.

„Má milú tvár a je veľmi pekná,“ poznamenal Janko so zvrašteným čelom.

„Áno, je veľmi pekná,“ prisvedčila.

„Poznáš ju?“

„Janko!“ okríkla ho Anička.

„Pokojne ho nechaj, nech sa pýta,“ milo ju upokojila susedka. „Aj keď musím priznať, že je to veľmi ťažká otázka,“ zvážnela. „Zdá sa, že tvoj brat je šikovný chlapec.“

„Je hlúpy, mal by vedieť, že Panna Mária žila veľmi dávno,“ bola to jedna z mála vecí, ktoré Anička vedela. Za nič na svete by nepriznala, že pred pár minútami ani netušila, kto je tá žena na obrázku.

„To je relatívne,“ oponovala jej susedka. „Hoci ako človek skutočne žila na tejto Zemi pred takmer dvoma tisíckami rokov, na druhej strane veľa ľudí sa s ňou ešte vždy stretáva. Panna Mária nám stále pomáha.“

„Je duch?“ spýtal sa Janko s očami rozšírenými od vzrušenia, ruka s vianočkou mu zastala na polceste k ústam.

„Nie tak celkom. Mnohým ľuďom sa zjavila vo svojej ľudskej podobe. Pán Boh si ju totiž vzal na nebesia aj s nepoškvrneným telom,“ odpovedala susedka. Bolo vidno, že Jankove zvedavé otázky ju neobťažovali, práve naopak, veľmi sa jej páčili.

„Ako vzal? Lietadlom?“ nechápavo krútil hlavou Janko.

Susedka sa rozosmiala: „Nie tak celkom. V tom čase ľudia ešte nepoznali lietadlá.“

„To muselo byť naozaj strašne dávno,“ skonštatoval Janko a s chuťou sa pustil do vianočky. Na svoju dilemu nanebovzatia úplne zabudol.

Keď dojedol, Anička poznamenala: „Asi by sme mali ísť domov.“ Jej hlas neznel veľmi presvedčivo, bolo v ňom cítiť túžbu zostať v tomto príjemnom a útulnom byte.

„Nemusíte ešte ísť. Vaša mama šla do práce a Jožko určite ešte spí. Má za sebou ťažkú noc. Môžete zostať na obed a zavoláme aj vášho brata. Myslela som, že by sme spolu napiekli zopár buchiet. Pomoc by sa mi celkom zišla, buchty sú piplačka,“ dodala a znelo to, akoby si bez ich pomoci skutočne neporadila.

Janko sa prosebne pozrel na sestru. „Asi by sme jej mali s tými buchtami pomôcť,“ povedal dôležito.

Anička sa pousmiala: „Asi áno,“ odvetila.

„Hurá!“ šťastne zvýskol jej mladší brat.